Katsojien tuki mahdollistaa tämän ohjelman.
ue PBS-asemaasi.
TOISTA MAAILMANSOTAA KÄYTIIN MONISSA PAIKOISSA,
LIIAN MONISSA LASKETTAVAKSI.
TÄMÄ ON TARINA NELJÄSTÄ AMERIKKALAISESTA KAUPUNGISTA JA SIITÄ,
MITEN HEIDÄN ASUKKAANSA KOKIVAT SODAN.
Eräänä kesäiltana vuonna 1941,
useita kuukausia ennen kuin Yhdysvallat lähti mukaan -
toiseen maailmansotaan,
pienessä maaseutukaupungissa Alabamassa -
16-vuotias koulupoika nimeltä Glenn Dowling Frazier sai selville,
että tyttö jota hän rakasti -
oli kiinnostunut toisesta.
Frazier oli niin vihainen ja järkyttynyt,
että kun musiikkibaarin omistaja ei tarjoillut hänelle,
hän marssi ulos, kiipesi moottoripyöränsä satulaan -
ja ajoi oven läpi -
rikkoen pulloja ja hajottaen huonekaluja.
Kun hän ajoi karkuun,
baarin omistaja ajoi häntä takaa haulikon kanssa.
Seuraavana aamuna -
nöyryytettynä, peloissaan ja -
pystymättä kohtaamaan vanhempiaan -
Glenn Frazier meni lähimpään värväystoimistoon,
valehteli ikänsä ja liittyi rauhanajan armeijaan.
Hän värväytyi vapaaehtoisesti palvelemaan Filippiineille.
Värväytyessäni Filippiinien saarille -
minulla ei ollut aavistustakaan, että joutuisimme sotaan.
Ajattelin Saksan olevan todennäköisin paikka,
jonne tulisi sota,
joten luulin olevani turvassa siellä.
En ikinä kuvitellut, että Japani hyökkäisi kimppuumme.
Seuraavien neljän vuoden aikana -
Frazier huomasi olevansa sodan keskellä,
epätoivoisissa lähitaisteluissa,
niin julmalla pakkomarssilla, ettei maailma ikinä unohtaisi sitä,
ja painajaismaisilla vankileireillä,
joilta pelkkä selviytyminen vaati -
onnea, urheutta ja horjumatonta tahtoa.
Kotona Alabamassa hänen rakkaimmilleen oli kerrottu hänen kuolleen.
Kaikki mitä Glenn Frazier pystyi tekemään oli toivoa,
että jonain päivänä hän pääsisi takaisin kotiin.
En usko, että hyvää sotaa on olemassa.
Joskus on välttämättömiä sotia.
Ja luulen, että voisi sanoa vain sotia.
Enkä koskaan,
en koskaan kyseenalaistanut sen sodan välttämättömyyttä,
enkä tee sitä vieläkään.
Se oli jotain, mikä oli pakko tehdä.
Historian suurin mullistus -
kasvoi vanhoista ja tavanomaisista ihmistunteista,
vihasta, ylimielisyydestä ja kiihkoilusta,
uhriudesta ja vallanhalusta.
Ja se päättyi, koska toiset ihmisarvot,
rohkeus, sinnikkyys ja epäitsekkyys,
usko, johtajuus ja vapaudennälkä,
yhdistettynä käsittämättömään julmuuteen -
muuttivat ihmiselämän kulkua.
Toinen maailmansota toi esiin parhaimman ja huonoimman -
sukupolven aikana, ja hämärsi ne kaksi,
niin että niistä tuli ajoittain lähes mahdoton erottaa.
Surmissa, jotka nielaisivat maailman vuosien 1939 ja 1945 välillä,
kuoli 50 - 60 miljoonaa ihmistä,
niin monta ja niin monissa eri paikoissa,
ettei todellista lukua koskaan tulla tietämään.
Yli 85 miljoonaa miestä ja naista palveli univormussa,
mutta suurin osa menehtyneistä -
oli siviilejä,
miehiä, naisia ja lapsia hävitettiin -
sodan aritmetiikalla.
Amerikan Yhdysvallat oli suhteellisen onnekas.
Yli 405 000 sotilasta ja merimiestä,
lentäjää ja merijalkaväen sotilasta kuoli, mutta se luku edusti -
suhteellisesti vähemmän sotilaallisia uhreja,
kuin kellään muulla suurimmista taistelumaista.
Amerikkalaisia kaupunkeja ei tuhottu.
Amerikkalaiset siviilit eivät koskaan olleet todellisen uhan alla.
Mutta ilman amerikkalaista voimaa,
ilman amerikkalaisten henkien uhrausta,
taistelun lopputulos olisi ollut täysin erilainen.
Amerikan talous kasvoi entistä vahvemmaksi -
taisteluiden jatkuessa, ja siihen mennessä kun ne loppuivat,
Yhdysvalloista oli tullut maailman voimakkain valtio,
ja aiemmin eristäytyneet ja ennakkoluuloiset ihmiset huomasivat -
olevansa maailmantapahtumien keskipisteessä.
Sota kosketti jokaista perhettä,
jokaista katua, jokaista amerikkalaista kaupunkia,
kuten Luverne Minnesotassa,
Sacramento Kaliforniassa,
Waterbury Connecticutissa -
ja Mobile Alabamassa.
Mikään ei enää koskaan tulisi olemaan samoin.
En tiedä, voinko puhua -
siitä, miksi ihmiset yleensä aloittavat sodan.
Se on minusta aika laaja käsite.
Voin puhua ainoastaan siitä,
miksi 18-vuotiaat Minneapolisista lähtivät sotaan.
He lähtivät sotaan, koska oli mahdotonta olla lähtemättä,
koska syntyi niin nopea suuntaus -
yhteiskunnassa kohti sotaa,
että jokainen nuori mies, joka siihen astui, joutui siihen mukaan.
Luverne, Minnesota, elokuu 1941.
"Nti Aagot Rylund, joka on vierailemassa veljensä luona,
tietää millaista on nähdä saksalaisten pommien -
hajottavan raunioiksi suuria osia kaupungista.
Ja hän muistaa yöt, jolloin Lontoo paloi,
miten hän luki kirjeen -
kaukana olevien liekkien uskomattomassa loisteessa.
Hän tietää, millaista on kun voimakasräjähteiset pommit -
räjäyttävät suuret kraatterit sen oven ulkopuolelle,
jonka suojassa hän oli nukkumassa.
Hänen parhaat ystävänsä saivat surmansa.
Katsoessaan rauhallista maaseutua -
Thompsonien kuistilta hänen oli vaikea uskoa -
muun maailman olevan sodassa."
Al McIntosh, Rock County Star.
Suuri osa maailmaa oli jo sodassa -
syksyllä 1941.
Useimmille amerikkalaisille,
jotka vihdoin alkoivat toipua suuresta lamasta,
valtameren takaiset tapahtumat tuntuivat mahdottoman kaukaisilta.
Minnesotan Luvernessa, joka oli suurin kaupunki Rock Countyssa -
osavaltion lounaisessa nurkassa,
syyssadonkorjuu oli vain muisto -
ja sen kolme tuhatta asukasta olivat aloittaneet pitkän talven odotuksen,
kunnes he taas pääsisivät kylvämään peltojaan.
Al McIntosh, Rock County Star -lehden toimittaja,
asui osoitteessa 517, North Kniss Avenue.
Hän oli uusi tulokas Pohjois-Dakotasta.
Hän hylkäsi suurten kaupunkien työt -
ja perusti oman pikkukaupungin lehden.
Hän löysi itsensä äkkiä selittämästä -
uskomattomia uusille naapureilleen.
Kuusivuotias Jim Sherman asui perheensä kanssa -
osoitteessa 503, North Estey Street.
Minusta se oli aika läheinen yhteisö.
Siellä oli sanonta, että jollei halua ihmisten tietävän sitä,
ei tee sitä.
Siellä lähes kaikki tunsivat toisensa.
MAAILMAN RISTEYS LUVERNE, MINN. 1938
Kuusi kilometriä etelään -
lähellä Rock-jokea -
oli Aanensonin perheen 120 eekkerin tila.
Siellä he kasvattivat lehmiä ja viljelivät ohraa, kauraa ja maissia.
Heidän keskimmäinen poikansa,
joka kohtaisi mitä pelottavimpia hetkiä Ranskan taivailla,
oli nimeltään Quentin.
Ja kirjaimellisesti -
joskus olen kyntämässä maissia pellolla,
ja yksinäinen lentokone lentää yli,
ja minä katson ylös ja nautin suunnattomasti.
Se on se missä haluan joskus olla.
Haluan elää tuolla tavalla.
Haluan tehdä noita asioita.
Kalifornian Sacramentossa, osavaltion pääkaupungissa -
okiet, tomumyrskyalueen pakolaiset,
leiriytyivät vielä kaupungin rajalla -
ja työskentelivät pelloilla ja hedelmä- ja viinitarhoilla -
ympäröivässä Sacramenton laaksossa.
Kaupunki oli toiminut porttina Kalifornian kultaryntäyksessä -
ja mantereen poikki kulkevan rautatien läntisenä ankkurina.
Vaikka siellä asui 106 000 ihmistä,
Sacramento vaikutti silti pikkukaupungilta.
Tom ja Earl Burke,
joita pyydettäisiin uhraamaan kaiken maansa puolesta,
asuivat vanhempiensa kanssa osoitteessa 3240, Lassen Way,
kaupungin pohjoispuolella.
Se oli upea kaupunki. Kaikki tunsivat toisensa.
Kaikki etniset ryhmät tulivat toimeen.
Voi mennä ulos kadulle keskellä yötä -
klo 23 tai 24 yöllä,
ja tiesi, että kotiin voi kävellä pimeässä.
Kukaan ei lukinnut ovia.
Se ei tullut edes mieleen.
Se oli kiva, siisti pikkukaupunki.
Kaupungin alempi osa oli melko värikästä meille.
Siellä oli paljon ilotaloja.
Jos kulki parempaa aluetta kohti,
kohti Tenth Streetia,
ilotalot olivat aika hienoja.
Lapsina meillä oli tapana juosta sinne -
ja läpi koko paikan pitäen kovaa meteliä.
18-vuotias Burnett Miller asui perheensä kanssa -
mukavalla alueella osoitteessa 3643, West Lincoln Avenue.
Hän ymmärsi sodan viimeisinä päivinä,
miksi sota piti käydä.
HYVÄ TAHTO USA & JAPANI
Myös lähes 7 000 japanilaisamerikkalaista asui Sacramentossa -
ja ympäröivässä läänissä.
Lääkäreitä, asianajajia, opettajia ja kauppiaita,
sekä Amerikan tuottavimpia maanviljelijöitä.
Susumu Satow perheineen kasvatti mansikoita, viinirypäleitä -
ja vadelmia kaupungista itään sijaitsevalla 20 eekkerin tilallaan.
Äitini ei puhunut englantia.
Isäni puhui murteellista englantia.
Nuorena kahdeksan-, yhdeksänvuotiaana -
minulla oli tapana kävellä pitkin rautatietä paikkaan nimeltä Mills.
Millsissä oli puoliammattilainen baseball-tiimi.
Joten kasvoin tietyllä tapaa baseballin parissa.
Waterburyssä, Connecticutissa,
Naugatuck-joen rantapenkereillä -
ammattitaitoiset työntekijät,
enimmäkseen siirtolaisia ja heidän lapsiaan,
valmistivat ruuveja, prikkoja, painikkeita,
suihkunpäitä ja herätyskelloja,
leikkilentokoneita, huulipunapidikkeitä -
ja cocktail-sekoittimia.
1800-luvulta lähtien -
sen asukkaat olivat kutsuneet kaupunkiaan ylpeästi "Messinkikaupungiksi".
Ray Leopold, juutalaisen siirtolaisen poika Latviasta,
asui Route Eightillä kaupungin etelälaidalla.
Waterbury oli korkealaatuisen käsityön keskus.
Jotkut pystyivät tekemään todella tarkkaa jälkeä -
mistä tahansa, ja jos vaadittiin nollatoleranssia,
he pystyivät myös siihen.
Siinä osassa Waterburyä, missä me asuimme,
oli paljon italialaisia.
He olivat perustaneet menestyviä liikkeitä -
ja heistä pidettiin.
Meillä oli aivan ihana naapurusto.
Juhlia oli joka sunnuntai.
Joka sunnuntai pidimme hauskaa.
Ciarlon perhe asui osoitteessa 1032, North Main Street,
kaupungin italialaisalueella.
Heidän isänsä oli kuollut hiljattain.
Hänen menetyksensä oli vasta alkua heidän ongelmilleen.
Ja Mobilessa, Alabamassa,
jonka asukasluku oli 112 000,
ainoa todellinen teollisuusala oli laivanrakennus,
mitä se oli ollut ensimmäisestä maailmansodasta lähtien.
Entinen puuvillan ja orjakaupan keskus -
Mobile oli parhaiten tunnettu vuosittaisesta atsalea-festivaalistaan -
ja verkkaisesta etelän ilmapiiristään.
John Gray perheineen asui kaupungin etelälaidalla,
lähellä L & N -rautatiekiskoja osoitteessa 407, Royal Street.
Hänet kutsuttaisiin pian taistelemaan vapaudesta,
vaikka hänen oman maansa vapausmääritelmä -
ei sisältänyt häntä.
Valkoiset ja mustat tulivat hyvin toimeen,
kunhan asema pysyi muuttumattomana.
Mutta Woolworthin tiskillä ei sopinut syödä.
Piti mennä loppupäähän -
antamaan tilaus ja viedä se ulos.
Syötäväksi ulkona.
Kaupungin toisella puolen -
Katharine Phillips ja hänen perheensä -
asuivat osoitteessa 1555, Monterey Place.
Isä sanoi Mobilen hankkivan elantonsa -
pesemällä toistensa pyykkejä.
Ja se oli ehdottomasti totta.
Elämä oli hidasta.
Kuumana kesäiltana,
silloin ei tietenkään ollut ilmastointia,
isä lastasi meidät autoon, ja ajoimme keskikaupungille -
Brownin jäätelöbaariin, ja hän osti meille tötteröt,
ja sen jälkeen ajoimme Arlingtoniin,
pysäköimme lahden liepeille,
ja istuimme siellä ja nautimme merituulesta.
Kun olimme tarpeeksi viilentyneet, hän toi meidät kotiin,
ja kaikki menivät nukkumaan.
Tai istuimme kuistilla illalla,
ja lapset leikkivät pihalla.
Se oli ihana tapa viettää lapsuus.
Olimme täysin turvassa muulta maailmalta -
siellä Mobilessa.
Ei kukaan Mobilessa, Waterburyssä,
Sacramentossa, Luvernessa, tai missään muuallakaan Amerikassa -
ollut valmistautunut siihen, mitä tulisi tapahtumaan -
heille ja heidän maalleen.
Pearl Harbor tapahtui sunnuntaina,
ja yhdessä perheen kanssa -
olimme valmistelemassa kirkkoon menoa.
Tiskijukka soitti havaijilaista musiikkia,
kunnes hän yhtäkkiä kuulosti hysteeriseltä.
Hetken luulin sen olevan esitystä.
Joten astuin kadulle, ja totta tosiaan -
sieltä Pearl Harborin alueelta tulee tuprahduksia ja savua.
Pyydän isääni ulos -
ja sanoin: "Katsohan tuota."
Ja yhtäkkiä ylitsemme lentää kolme lentokonetta.
Ne olivat helmenharmaita punaisilla täplillä.
Tiesin, mistä oli kyse.
Ajattelin, että elämäni oli tullut tiensä päähän.
Kello 7.55 aamulla -
sunnuntaina, joulukuun 7. päivänä vuonna 1941,
sadat japanilaiset sotakoneet -
lähtivät lentotukialuksilta kaukaa mereltä,
hyökkäsivät USA:n Tyynenmeren laivastoon,
joka oli ankkuroituna Pearl Harborissa, Havaijilla.
Hyökkäys vaati valtavan määrän uhreja,
niin valtavan, että sotaministeriö -
piti tarkat yksityiskohdat salaisina vuosien ajan.
Kahdeksan taistelulaivaa, mukaan lukien USS Arizona,
kolme risteilijää, kolme hävittäjää -
ja neljä muuta alusta joko upposi tai vaurioitui.
Myös 164 lentokonetta tuhoutui.
Suurin osa ei edes ehtinyt nousta lentoon.
Ja 2 403 amerikkalaista sai surmansa.
Yhdysvalloissa ei ollut koskaan tapahtunut mitään vastaavaa.
17-vuotias Daniel Inouye, japanilaisen siirtolaisen poika,
kävi viimeistä luokkaa William McKinleyn lukiossa -
ja toimi Punaisessa Ristissä.
Tuli ilmoitus lähellä olevista henkilöuhreista.
Yksi kummittelee mielessäni vieläkin.
Kyseessä oli nainen lapsi sylissään.
Naisen pää oli irronnut,
mutta siinä hän oli käsivarret lapsensa ympärillä.
Ja...
Sellaisia juttuja minun piti hoitaa, 17-vuotiaana.
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Haloo, NBC. Haloo, NBC.
Tässä on KBU Honolulussa, Havaijilla.
Olin toisen vuoden opiskelija Auburnissa,
kun Pearl Harboriin hyökättiin.
Tämä ei ole vitsi, tämä on oikeaa sotaa.
Tulin kirkosta kotiin ja menin opiskelija-asuntolaan -
ja kuulin kirkumista ja itkua.
Menin alas halliin ja sanoin:
"Mikä on hätänä? Mikä nyt on?"
He sanoivat: "Laita radio päälle."
Laitoimme radion päälle ja tietysti -
siellä sanottiin: "Japsit ovat hyökänneet Pearl Harboriin."
Olemme olleet puhelimessa KGMB-asemamme kanssa,
joka sijaitsee Honolulussa ja he kertoivat -
kuulevansa ilmatorjuntatulen -
tasaisena surinana hyökkäävien lentokoneiden saapuessa.
-Kuten hra Davis... -Mutta me lohdutimme toisiamme,
ja kaikki tytöt itkivät,
koska heillä oli poikaystäviä ja sukulaisia,
jotka olivat jo armeijan joukoissa.
Ja ymmärsimme välittömästi,
että tämä merkitsi sotaa.
Katherine Phillipsin nuorempi veli Sid -
oli kotonaan Mobilessa.
Olin kaupassa juomassa pirtelöä,
kun eräs rouva syöksyy sinne ja kiljuu:
"Laittakaa radio päälle!"
Pearl Harborista puhuttiin joka asemalla.
Ja Lontoo odottaa nyt pääministeri Churchillin lupausta -
julistaa sota Japanille tunnin sisällä.
Tiesimme sen merkitsevän, että olimme sodassa.
Ja me vain -
istuimme kaikki hiljaa.
Radiossa kerrottiin samat tiedot yhä uudelleen.
...klo 20.30 tänä iltana...
Olin syömässä aamiaista kotona -
äitini ja kahden veljeni kanssa.
Olin nuorin, ja olimme valmistautumassa pyhäkouluun menoa varten.
Muistan pelon äitini silmissä,
koska hän tiesi -
veljieni joutuvan kutsutuiksi ja niin kävikin.
Washington, sotaministeri Henry L. Stimson -
määräsi tänään koko armeijan valmiuteen -
huomisesta alkaen.
Meillä oli koulussa juuri lopputentit,
ja olin ensimmäistä lukukautta Berkeleyn yliopistossa.
Kuulin uutiset ensimmäisenä.
Kävin tietysti bussilla koulussa.
Kun olin seisomassa kulmassa,
minulle tuli kaamea tunne,
että ihmiset tuijottivat minua.
Tunsin itseni vaivautuneeksi,
tietoisemmaksi.
En ollut koskaan ajatellut -
etnisyyttäni.
Se oli todella outoa.
Se oli ensimmäinen kerta kun tunsin:
"Tämä ei ole hyvä."
JAPANILAISET POMMITTAVAT TUKIKOHTIA TYYNELLÄMERELLÄ
...uutiset Tyyneltämereltä,
pysy tällä asemalla.
Se tuntui niin uskomattomalta.
2 400 viattoman ihmisen -
hävittäminen maan pinnalta oli julmaa.
Se oli teko, joka tulisi korjata,
ehkä parempi sana olisi "kostaa".
Ja sen kanssa tulisi pitää kiirettä.
Eilen -
joulukuun 7. päivänä 1941.
Seuraavana iltapäivänä ihmiset Sacramentossa,
Waterburyssä, Luvernessa, Mobilessa -
ja joka paikassa Amerikassa -
kokoontuivat kuulemaan radioistaan -
presidentti Franklin Delano Rooseveltin -
pyyntöä kongressin yhteisestä istunnosta sodan julistamista varten.
Eilinen hyökkäys -
Havaijin saarille on aiheuttanut vakavia vaurioita -
Amerikan merivoimille ja sotilasjoukoille.
Valitettavasti olemme menettäneet paljon -
amerikkalaisia henkiä.
Lisäksi amerikkalaisia aluksia on torpedoitu...
Kokoonnuimme Langdon-hallin ulkopuolelle Auburnissa,
ja paikalla oli auto, jossa oli kaiuttimet,
ja me seisoimme siellä hiljaa -
ja kuuntelimme presidentti Rooseveltin sodanjulistusta.
Ja tietysti koko elämämme muuttui.
Luottamuksella asevoimiamme kohtaan,
kansamme -
sitoutumattomalla päättäväisyydellä -
saavutamme väistämättömän voiton.
Jumala meitä auttakoon.
Kolme päivää siitä kun kongressi oli julistanut Japanille sodan,
Japanin liittolaiset, natsi-Saksa ja fasistinen Italia -
julistivat sodan Yhdysvalloille.
Kaikkialla maassa -
ahdistuneet amerikkalaiset kysyivät itseltään:
"Miten tässä näin kävi?"
Yli vuosikymmenen ajan he olivat saaneet välähdyksiä maailmasta -
ajautumassa kaaokseen -
sanomalehdistä, radiosta -
ja elokuvissa näytetyistä uutiskatsauksista.
Strand- ja State-teatterissa Waterburyssä,
Crest- ja Alhambra-teatterissa Sacramentossa,
Roxy- ja Pike-teatterissa Mobilessa,
ja Pix- ja Palace-teatterissa Luvernessa.
SISÄLLISSOTA ESPANJASSA GLOBE-UUTISET
Olemme nähneet ensimmäistä kertaa pommitettuja kaupunkeja,
pommitettuja ja tapettuja siviilejä.
He olivat toivoneet voivansa jäädä sen kaiken ulkopuolelle.
Valtameren takaa oli mahdotonta tietää -
tai käsittää, millaista se oikeasti oli.
Mutta oli katsauksia,
ja minä hiivin teatterin taakse katsomaan niitä,
ja ne olivat kammottavia.
MUSSOLINI HYÖKKÄÄ ETIOPIAAN
30-luvulla maa toisensa jälkeen -
jäi ns. akselivaltojen johtajien -
häikäilemättömien tavoitteiden panttivangiksi.
Benito Mussolini, Italian rehvasteleva diktaattori,
unelmoi antiikin Rooman Imperiumin palauttamisesta ja -
Välimeren herraksi tulemisesta.
Adolf Hitler rakensi hirviömäisen natsihallintonsa -
ja maapallon mahtavimman armeijan -
tyydyttääkseen Saksan janon kostaa -
ensimmäisen maailmansodan voittajille,
mutta myös kotona heille, jotka olivat puukottaneet -
heidän asevoimiaan selkään:
sosialistit, kommunistit ja juutalaiset.
Erityisesti juutalaiset,
joiden hän sanoi olevan sekä pahoja että eläimellisiä.
Saksalaiset olivat kaikkia muita ylempänä, hän vakuutti heille.
Hänet oli valittu johtamaan heidät kohti mahtavaa kohtaloaan,
valtakuntaa, joka hallitsisi vanhaa maailmaa -
ja uutta tuhannen vuoden ajan.
Heil! Heil!
HUOMIO JUUTALAISET
Totuus on, että minä olen juutalainen.
Olin tietoinen tapahtumista Euroopassa,
ehkä vähän enemmän kuin ihmiset keskimäärin.
Ja minusta tuntui, että tavalla tai toisella -
Hitler tuli pysäyttää.
Ei pelkästään juutalaisten takia, mutta kaikkien maailmassa.
Tiesimme, että sota Euroopassa -
vaikuttaisi meihin lopulta.
Sen jälkeen kun Saksa oli valloittanut Tšekkoslovakian,
tiesimme sodan tulevan meitä kohti -
tavalla tai toisella.
SAKSAN HYÖKKÄYS PUOLAAN!
Blitzkriegin eli "salamasodan" alku -
repi kansakuntaa, joka ei ollut varustautunut sotaan.
Syyskuun 1. päivänä 1939 -
Hitlerin joukot marssivat rajan yli Puolaan.
Vastauksena hyökkäykselle Britannia ja Ranska -
julistivat sodan Saksalle.
BRITANNIA JA RANSKA SOTAAN HITLER EI PYSÄYTÄ PUOLAN HYÖKKÄYSTÄ
Toinen maailmansota oli alkanut.
Tanska ja Norja kaatuivat.
Hollanti oli antautunut.
Belgia oli murskattu.
Ranskan puolustus oli luhistunut.
Kesäkuussa 1940 -
Pariisi antautui.
Adolf Hitler oli Länsi-Euroopan herra.
ALAHUONE TUHOTTU RAAKA HYÖKKÄYS LONTOOSEEN
Sitten hän asetti katseensa kohti Britanniaa.
Yli vuoden ajan Britannia kesti yksin -
armottoman hyökkäyksen ilmasta käsin.
Haloo, Amerikka.
Tässä Edward Murrow Lontoosta.
He tulivat pian pimennysajan alettua ja aloittivat hyökkäyksen -
todellisella suihkulla soihtuja ja palopommeja.
Amerikkalainen julkinen mielipide,
joka oli vankkumattomasti vastustanut -
Euroopan ongelmien keskelle joutumista, oli alkanut muuttua.
Meillä oli kertynyt kaunaa Hitleriä kohtaan.
Olimme seuranneet uutisia vuodesta 1939,
joten tiesimme mitä Hitler oli tekemässä Euroopassa.
Tapa, jolla hän oli hyökännyt Puolaan, ja miten hän yritti saada Englannin -
polvilleen jatkuvilla pommituksilla,
sai meidät inhoamaan Hitleriä ja kaikkea, mitä hän oli tekemässä.
Kun suunnitelmat Britanniaa kohtaan horjuivat, Hitler käänsi huomionsa -
itään määräten kolmen miljoonan sotilaan joukkonsa yllätyshyökkäykseen -
oletettua liittolaistaan, Neuvostoliittoa, vastaan -
aloittaen sodan pahimman teurastuksen.
JAPANINMERI
Sillä välin maailman toisella laidalla -
sotilaat, jotka hallitsivat Japania keisarin nimissä,
uskoivat myös olevansa ylempiä kuin muut.
Heidän pieni, täyteen ahdettu saarivaltionsa oli siirtynyt -
keskiaikaisesta feodalismista moderniin aikakauteen -
vajaassa vuosisadassa,
ja he haaveilivat, että Japanista tulisi mahtava,
omavarainen suurvalta.
He olivat aloittaneet Kiinan varojen kaappaamisen -
uskomattomalla raakuudella.
He himoitsivat myös Ranskan, Hollannin -
ja Britannian siirtomaita Kaakkois-Aasiassa.
ALHAMBRA-TEATTERI
PÄIVÄN UUTISET SENSAATIOMAINEN NANKINGIN POMMITUS!
Shanghaista Nankingiin -
Japani levittää vielä tuhoa taivaalta -
maaleinaan kiinalaiset kaupungit.
Tässä tulos:
modernia sotaa esittävän julmuuden viattomat uhrit.
Japanin esteiden joukossa olivat -
USA:n Tyynenmeren laivasto Havaijin tukikohdassa -
ja amerikkalaiset sotilastukikohdat Guamissa, Wakensaarella -
ja Filippiinien kansainyhteisössä.
Akselivaltojen johtajia yhdisti halveksunta Yhdysvaltoja kohtaan.
Hitler sanoi heidän olevan "ujoa, kuritonta roskaväkeä,
mustien -
ja juutalaisten vaikutusvallan alaisia."
Hän oli varma, että niin sekarotuiset ihmiset -
eivät ikinä voittaisi sotaa arjalaista legioonaa vastaan.
Presidentti Roosevelt oli tehnyt kaikkensa -
taistellakseen hyökkääjiä vastaan -
tarjoten kaivattua apua Britannialle ja Venäjälle -
ja vaatien Japania vetäytymään Kiinasta.
Lopulta hän jäädytti Japanin varat -
Yhdysvalloissa, niin ettei amerikkalaista öljyä -
voitaisi käyttää enää energianlähteenä väkivaltaan Aasiassa.
Japanilaisille militaristeille -
se oli ollut merkki mennä sotaan Amerikkaa vastaan.
He tekivät kenraali Hideki Tojosta pääministerin.
Hän ajatteli, että tuhoamalla -
Pearl Harborin laivaston -
yhdellä iskulla -
hän voisi tainnuttaa maan ja heikentää sen moraalia -
niin kauaksi aikaa, että dominoisi aluetta,
jottei Japania enää koskaan pystyttäisi syrjäyttämään.
Amerikkalaisten tiedustelu-upseerien -
rikottua japanilaista diplomaattikoodia -
he tiesivät hyökkäyksen olevan tulossa.
Mutta kukaan ei tiennyt missä tai koska -
ennen joulukuun 7. päivää.
Kasvoin oikein kristillisessä perheessä,
ja sen takia tappaminen ei kuulunut kasvatukseeni.
Se oli suuri este, josta piti päästä yli...
JALKAVÄKI
...koska minut oli opetettu olemaan tappamatta.
Tuntien sisällä Pearl Harborista -
japanilaiset hyökkäsivät myös -
Filippiinien pääsaarelle Luzoniin.
17-vuotias Glenn Frazier oli nyt keskellä sotaa,
johon hän ei ikinä kuvitellut joutuvansa.
Kun sota alkoi,
ja olin menossa kenttäsairaalaan,
pari japanilaista konetta, Zeroa,
pommitti ja tulitti sairaalaa.
Ja kun olimme lähestymässä,
syöksyimme kaverini kanssa ojaan,
ja yksi syöksypommittajista tuli takaisin tulittamaan meitä -
ja pudotti pommin, joka osui suoraan häneen.
Hänestä jäi jäljelle vain vasen jalka kengässä.
Ja kun se japanilainen Zero kääntyi -
juuri puiden yläpuolella ja alkoi lentää poispäin,
näin hänet hymy kasvoillaan.
Siitä lähtien minulla ei ollut ongelmaa tappaa ihmisiä.
Itse asiassa tuli aika, jolloin suorastaan metsästin heitä.
Ja jollen tappanut japanilaista päivässä,
minusta tuntui, etten hoitanut hommaani.
Glenn Frazier oli yksi 31 000 miehestä -
kenraali Douglas MacArthurin alaisena,
joka oli Amerikan armeijan tunnetuin sotilas.
Ensimmäisen maailmansodan etulinjan sankari,
joka oli yhtä itsekeskeinen kuin rohkea.
Mutta uutiset Pearl Harborista olivat lamauttaneet hänet.
Vaikka varoitus tuli yhdeksän tuntia ennen -
japanilaisten hyökätessä hänen lentokentilleen Filippiineillä,
suurin osa MacArthurin koneista oli yhä parkissa vierekkäin -
ollen helppo kohde viholliselle.
Yli 50 000 japanilaista sotilasta rantautuisi pian maihin -
lähestyen Manilaa pohjoisesta ja etelästä.
Amerikkalaiset joukot -
tai MacArthurin kutsumat tuhannet filippiiniläisreserviläiset -
eivät kykenisi pysäyttämään heitä.
Amerikkalaiset häädettäisiin Tyyneltämereltä.
FILIPPIINIEN SAARET
MacArthur määräsi lopulta kaikki joukot vetäytymään -
vuoristoiselle, metsän peittämälle Bataanin niemimaalle.
Hän vetäytyi perheensä ja avustajiensa kanssa -
Manila-poukaman suulla sijaitsevalle raskaasti linnoitetulle saarelle -
nimeltä Corregidor.
Sillä välin muut amerikkalaiset Filippiineillä,
viattomat siviilit kaukana kotoaan,
joutuivat myös sodan jalkoihin.
Pearl Harboria pommitettiin -
seitsemäntenä päivänä.
Mutta Filippiineillä -
kansainvälisen päivämäärärajan takia päivä oli kahdeksas.
Sama päivä, ja meitä pommitettiin muutamaa tuntia myöhemmin.
Minulla oli polio, kun olin vauva,
joten kävin Manilassa kolme kertaa viikossa fysioterapiassa.
Ja juuri siellä olin maanantaiaamuna -
kahdeksas päivä, kun japanilaiset aloittivat hyökkäyksen.
Sascha Weinzheimer oli kahdeksanvuotias joulukuussa 1941,
varakkaiden maanviljelijöiden tytär ja tyttärentytär,
jonka perheellä oli holdingyhtiöitä Sacramentossa -
ja Filippiineillä.
Kuten hän kuvasi päiväkirjassaan,
hän asui vanhempiensa,
kolmevuotiaan siskonsa ja kolmikuukautisen veljensä kanssa -
yhdellä filippiiniläissaari Luzonin -
suurimmista sokeriplantaaseista.
"Uudenvuodeniltana -
isä toi kotiin kolme sotilasta.
Kun kaikilla oli lasit -
viskiä ja soodaa käsissään,
he alkoivat kertoa taisteluista japanilaisia vastaan.
He hymyilivät, kun ihmiset eivät uskoneet heitä,
kun he sanoivat: 'Rouva, meillä ei ole mahdollisuuksia.'
Äitini torui heitä heidän puhuessaan siten."
Japanilaisten pommien pudottua heidän plantaasinsa lähelle -
Sascha ja hänen perheensä muuttivat Manilaan,
joka oli nyt, armeijan kadottua, neutraali "avoin kaupunki",
liittyen muiden pakolaisten joukkoon Bayview-hotellissa.
Japanilaiset tulivat -
toinen tammikuuta.
Se oli alku...
Ihmiset joutuivat leireille ja niin edelleen.
Elämä muuttui nopeasti.
"Ensimmäinen asia, jonka muistan,
oli katsoa yli kadun lahtea kohti -
ja nähdä japanilaiset sotilaat ja upseerit lipputangon ympärillä -
vetäen ylös japanilaista lippua -
tähtilippumme paikalle.
Pian kuorma-autot tulivat bulevardille -
huutaen: 'Banzai!'
Meidän käskettiin pysyä rauhallisina ja pois ikkunoista.
Kaikki olivat hermostuneita, etenkin äitini."
Japanilaiset veivät Saschan isän -
Bayview-hotellista -
Santo Tomas -yliopiston aidatulle kampusalueelle,
josta oli tehty siviilien sotavankileiri.
"Kun isä alkoi hyvästellä, hädin tuskin kestin sitä,
ja ensimmäisen kerran minua alkoi pelottaa,
joten kiljuin ja roikuin isässäni kiinni,
kunnes minut irrotettiin hänestä.
Sitten hän juoksi ulos,
ja se oli viimeinen kerta, kun näimme hänet kuukausiin."
Sascha ja muu perhe löysi suojan -
ensin yhdestä luostarista ja sitten toisesta.
Missä he sitten olivatkin, aseiden äänet Bataanista,
missä Glenn Frazier -
ja hänen toverinsa taistelivat yhä pysäyttääkseen japanilaisten etenemisen,
jatkuivat yötä päivää.
Yritä kuvitella, millaista oli -
olla teini-ikäinen, keskiluokkainen tai alempaa keskiluokkaa oleva nuori -
Minneapolisissa vuonna 1941.
Huvittelumahdollisuudet olivat hyvin rajoitetut.
Voi ajaa autoa lujaa, voi juoda itsensä humalaan,
voi viedä tytön ulos ja yrittää päästä jonnekin ja epäonnistua.
Se oli paikallista huvinpitoa.
Mutta jännittävää elämää...
Oli vaikea kuvitella, millaista jännittävä elämä olisi.
Ja sitten yhtäkkiä voi olla lentäjä,
sukellusvenemies, tykkimies -
tai mikä tahansa, mutta olisi...
Jotain jännittävää ja jotain aikuismaista.
Yhtäkkiä voi valita -
olevansa aikuinen allekirjoittamalla nimensä.
LAIVASTON VÄRVÄYSASEMA
Olin töissä pankissa kaupungissa ja kirjoitin sekkejä.
Kirjoitan nimeni ja nyt olen mahdollisesti -
taistelulentäjä, hävittäjälentäjä, ässä.
Tai olen sukellusveneen komentaja -
matkalla Tokion lahteen.
Ne ovat uskomattomia tilaisuuksia.
Ne ovat melodramaattisia -
ja jännittäviä kuin elokuvissa.
HALUAN SINUT PUOLUSTA MAATASI
Ja se oli mahdollista.
Joten se on mahtavaa.
Se ei liity mitenkään patriotismiin.
Se ei oikeasti liity mitenkään siihen, kuka vihollinen on.
Se on tilaisuus olla joku jännittävämpi -
kuin kuka oikeasti olet.
USA:N MERIJALKAVÄKI
HALUAA SINUT VÄRVÄYDY TÄNÄÄN
YHDYSVALTAIN ARMEIJAN VÄRVÄYSTOIMISTO
Tulin kotiin joululomalla -
ja silloin sain kuulla,
että veljeni Sidney oli mennyt -
ja liittynyt merijalkaväkeen.
Ja sitten tietenkin elämä sai todellisen merkityksen.
Isäni oli todella patrioottinen ja -
odotti minun liittyvän asevoimiin,
joten ystäväni W.O. Brown sanoi:
"Sid, liitytään laivastoon aamulla."
Ja minä sanoin: "Hyvä."
Ja värväystoimisto oli uskomattoman täynnä,
niinpä kävelimme jonon päähän -
ja näimme merijalkaväen värväyskersantin.
Hän tuli ja sanoi:
"Haluatteko tappaa japseja?"
Ja me sanoimme: "Kyllä, se on se idea,
mutta me aiomme liittyä laivastoon."
Ja hän sanoi: "Ei, te ette kuulu laivastoon.
Te kuulutte merijalkaväkeen. Ette pääsisi laivastoon kuitenkaan,
koska vanhempanne ovat naimisissa."
Ja me päädyimme merijalkaväkeen.
Niinpä Sidney liittyi merijalkaväkeen.
Isä sanoi äidille: "Allekirjoita paperi vain, Kate.
Hän lähtee kuitenkin." Hän oli vasta 17-vuotias.
Joten tarina perheessä kuuluu,
että merijalkaväen värväyskersantti meni toiselle puolen katua -
seuraavana vuonna aina nähdessään äitini,
koska äitini antoi hänen kuulla kunniansa -
värvättyään hänen pikkupoikansa merijalkaväkeen.
Toisin kuin Saksan ja Japanin ammattiarmeijat,
asevoimat,
joihin Sid Phillips ja muut rynnivät liittymään,
olivat täysin valmistautumattomia käymään maailmansotaa.
Vuonna 1940 Yhdysvaltain armeija oli ollut pienempi -
kuin Romanian,
vain 174 000 miestä, jotka -
käyttivät ensimmäisen maailmansodan aikaisia tinahattuja ja housuja -
ja vuonna 1903 suunniteltuja kivääreitä.
Armeijalla oli vielä kymmeniätuhansia ratsuväkihevosia.
Korvatakseen menetetyn ajan -
kongressi oli kansallistanut kansalliskaartin.
Luvernessa 129 paikallista poikaa,
Minnesotan kansalliskaartin jäseniä,
kutsuttiin palvelukseen.
Koko kaupunki tuli varikolle hyvästelemään heidät.
Syksyllä 1940 kongressi sääti palvelukseenastumismääräyksen,
ja jokainen nuori mies Amerikassa alkoi murehtia,
koska hänen numeronsa tulisi.
Joku sai tervehdykset.
Pitkä kirjekuori.
Ja kun sen avasi, siinä sanottiin:
"Tervehdys. Yhdysvaltain presidentti ja naapurit -
ovat valinneet sinut astumaan palvelukseen asevoimiin -
suojelemaan maatasi ja niin edelleen."
Olin kaverillani -
Howard Lopesilla, ja hän sai kirjeen,
ja hän avasi sen ja hänet määrättiin palvelukseen.
Me vain nauroimme ja karjuimme,
ja sitten minun piti mennä kotiin.
Kävelin kotiini, ja isoäitini sanoi:
"Sinulle on kirje tuolla."
Ja minä otin sen ja katsoin sitä.
Ja se sanoi: "Tervehdys. Yhdysvaltain presidentti ja naapurit..."
Juoksin ulos talosta ja alas katua -
takaisin kadulle, jolla Howard asui,
ja kävelin sisään paperi kädessäni.
Kaikki katsoivat minua,
ja heillä oli hauskaa nauraessaan,
koska minut oli määrätty palvelukseen. He tiesivät ilman kertomista.
Pidin vain kirjettä kädessäni.
Lähes 50 miljoonaa miestä -
rekisteröityi palvelukseenastumista varten.
Palvellakseen piti olla 152 cm pitkä,
painaa 47 kg, olla korjattavissa oleva näkö,
ja suussa piti olla vähintään puolet hampaista.
Niistä 18 miljoonasta armeijan lääkäreiden tutkimasta miehestä -
5,5 miljoonaa hylättiin terveyteen,
hampaisiin tai ns. moraalisiin syihin liittyvin perustein,
yleensä, koska he olivat vastanneet armeijan mukaan -
väärin kysymykseen:
"Pidätkö tytöistä?"
Aluksi miesten piti osata lukea ja kirjoittaa,
mutta koska sadat tuhannet tulivat hylätyiksi -
sen takia, vaatimus poistettiin,
ja armeija perusti erityiskouluja -
opettamaan heidän kansalaissotilaansa luku- ja kirjoitustaitoisiksi.
Peruskoulutuksen tavoitteena -
oli tehdä kurittomista pojista taistelevia miehiä,
joiden toveruus ja uskollisuus yksikköä kohtaan auttaisi heitä -
kestämään pahimman, mitä taistelu toi tullessaan.
Kukaan sen läpikäynyt ei koskaan unohtaisi sitä.
Olin 18-vuotias. Olin tosi nuori.
Itse asiassa itkin ensimmäisenä yönä,
koska olin peloissani.
Kaikki olivat tuntemattomia.
En tuntenut ketään heistä.
Kaikilta elämän alueilta, kaikenkokoisia ja -muotoisia.
Oli ikävä vanhempia,
kotia, kavereita.
En tuntenut ketään parakissani.
Joten tuntui vain aavemaiselta -
olla siinä tilanteessa.
Vaikka mustat kansalaiset protestoivat -
sotimista kiihkoilua vastaan ulkomailla,
kun kotimaassa sitä siedettiin,
armeija vaati edelleen -
afroamerikkalaisten palvelusmiesten erottamista omiin yksikköihinsä.
Jopa verivarastot haavoittuneiden hengen pelastamiseksi -
pidettiin erillään.
Ajattelimme, että jonain päivänä -
maamme olisi parempi kaikille -
nähtyäni paljon asioita,
joita isäni joutui kokemaan,
ja minä en,
joten ajattelin, että kun lasteni aika olisi,
asiat olisivat paremmin kuin mitä minulla oli.
Siitä syystä halusin taistella maani puolesta.
MIKSI TAISTELEMME SEITSEMÄN TIETOELOKUVAN SARJA
Tuottanut: SOTAMINISTERIÖ
Tätä vastaan taistelemme.
Vapauden vanhinta vihollista,
muutaman intohimoa hallita muita.
Tämä ei ole pelkkää sotaa.
Tämä on ihmisen taistelua elämästä ja kuolemasta -
heitä vastaan, jotka palauttaisivat orjuuden.
Meillä oli paljon propagandafilmejä,
jotka näyttivät, miten paha -
ja julma vihollisemme oli.
JÄÄHYVÄISET ASEILLE
Olimme aika kyynisiä niiden suhteen.
Pidimme niitä koulutusfilmeinä.
Ne ovat täynnä propagandaa ja hölynpölyä.
Natsien rotuopin mukaan -
niin sanotut alempiarvoiset rodut on hävitettävä täydellisesti.
Ja kylissä toisensa jälkeen paikalliset Juudaat ilmiantavat -
uskollisia puolalaisia naapureitaan.
Emme uskoneet -
pahan tuotemerkkiin, jolla he pelottelivat.
Emme ajatelleet taistelevamme pelastaaksemme maailman.
Mutta ajattelimme, että kyseessä oli meidän maamme sitä maata vastaan,
ja että se maa oli ollut hyökkääjä,
ja että japanilaiset, heidän liittolaisensa,
saivat meidät siihen mukaan, ja meidän oli pakko voittaa se.
Ja se oli niin yksinkertaista.
Ymmärsimme vasta myöhemmin, miten tärkeää se oikeasti oli.
Olin melko lähellä pasifistia.
Uskoin, että on -
enimmäkseen neuvoteltuja ratkaisuja -
sentyyppisiin ongelmiin.
Mutten pystynyt ymmärtämään, että olisi ikinä -
ratkaisua selkkaukselle, jonka Hitler oli aiheuttanut -
meille ja muulle maailmalle.
Tunsin kuuluvani palvelukseen -
uhan takia,
vaikka se oli suunnattu koko maailmaa kohtaan,
se oli erityisesti suunnattu -
sinne, mistä minä olin kotoisin.
Jollen osannut sitä sinä hetkenä, kun menin palvelukseen,
kolmentoista viikon peruskoulutuksen jälkeen -
osasin tappaa asiantuntevasti.
Tappaa pistimellä, luodilla,
käsin.
Kyllä, osasin tappaa.
Lähdin Minneapolisista palvelukseen kosteana ja kylmänä -
maaliskuun iltana.
Isäni ajoi minut asemalle -
autolla, jolla hän ei juuri koskaan antanut minun ajaa -
lapsena,
läpi kaupungin, ohi kaikkien -
paikkojen, jotka olivat olleet -
lapsuuteni ja nuoruuteni tukikohtia,
Rock Islandin rautateille.
Oli pimeää.
Pitkä laituri oli pimeä -
kaukana roikkuvine kaarivaloineen,
niin että kävellessäsi oli pimeää, valoisaa, pimeää, valoisaa.
Ihan loppupäässä oli laivaston kirjuri,
jolla oli kirjoituslevy ja nuoria miehiä tai poikia hänen -
ympärillään kokoontuneena.
Me pysähdyimme, ja isäni kätteli minua.
Tuntui oudolta, että olimme isäni kanssa -
kättelemässä.
Sitten hän kääntyi ja käveli sisäänkäyntiä kohti,
pimeää, valoisaa, pimeää, valoisaa...
kunnes hän oli kadulla ja kadonnut näkyvistä.
Käännyin ja menin kirjurin luokse -
ja sanoin: "Paikalla", kun nimeni huudettiin,
ja olin laivastossa.
23. helmikuuta 1942.
Asemiehiä kauppiaiksi 23. helmikuuta 1942, 10 senttiä, vuositilaus 4,5 dollaria
"Puolasta on tullut kammottavia kuvia -
saksalaisen valloituksen lopputuotteesta.
Niissä näkyy saksalaisen perusteellinen massakurjuus ja kuolema -
historiassa harvoin nähtyyn ääripäähän vietynä.
Niissä näkyy myös se,
mikä natsismia vastaan taistelevia vihollisia voi odottaa,
jos he todella häviävät sodan.
Järjestelmällistä massamurhaa kuvastaa -
tunteisiin vetoava sadismin laatu -
natsien soveltamana juutalaisiin.
Heidät koottiin puolalaisiin gettoihin, ilman lupaa lähteä -
tai käyttää rautateitä. Heitä ammuttiin synagogiinsa,
tuhansia heitettiin jokiin,
heiltä vietiin vaatteet, ruoat ja omaisuus.
Puolan juutalaiset ovat kirjaimellisesti kuolemassa sukupuuttoon.
Nämä ovat synkät tilastotiedot.
Inhimillisen tuskan yksityiskohtia oli mahdotonta kuvata."
LIFE -lehti.
Vuoden 1942 alussa -
melkein kaikki uutiset olivat huonoja.
Neuvostoliitto, Yhdysvaltojen uusi liittolainen -
oli saksalaisten tauottoman hyökkäyksen kohteena.
Saksa oli piirittänyt Leningradin ja saavuttanut Moskovan ulkolaidan.
Japanilaiset joukot olivat valloittaneet Singaporen, idän Gibraltarin,
ja sen mukana Malakan niemimaan.
He olivat vallanneet Borneon, Burman ja Hong Kongin,
sekä Guamin, Wakensaaren,
Makinin ja Tarawan.
Havaijin ja Flippiinien välillä ei ollut -
yhtäkään amerikkalaista tukikohtaa.
Mutta presidentti Roosevelt -
ja Britannian pääministeri Winston Churchill sopivat,
että toistaiseksi heidän pitäisi pysyä -
puolustuskannalla Tyynellämerellä.
He päättivät Saksan -
isoine armeijoineen ja mahtavine teollisuuskoneistoineen -
olevan suurin vaara.
Voitto Euroopassa ei vaatisi -
ainoastaan koko nuorten miesten sukupolven liikekannallepanoa -
vaan myös miljardeja patruunoita,
miljoonia aseita, satojatuhansia tankkeja ja lentokoneita -
ja laivueittain aluksia viemään niitä taisteluihin.
Kaiken sen tuottamiseen menisi aikaa.
Sillä välin Britannia ja Neuvostoliitto -
olivat riippuvaisia tasaisesta ruoan,
polttoaineen ja aseiden toimittamisesta Amerikasta.
Ollessani seitsemänvuotias Theodore Judahin koulussa,
englantilainen pakolaispoika -
tuli luokalleni.
Hänen nimensä oli William Murgathroid Buchanan.
Me kutsuimme häntä Roid Buchananiksi.
Meistä tuli hyvät kaverit.
Yhtenä päivänä Roid tuli kotiini.
Minun ollessani yläkerrassa hän huusi: "Burt! Burt!"
Katsoin ulos ikkunasta ja sanoin: "Hei, Roid. Mikä hätänä?"
Ja Roid sanoi: "Arvaa,
mitä kurja saksalainen sukellusvene teki isälleni."
Minä sanoin: "En. No?" Hän sanoi: "Tappoi hänet"
Ja minä en...
En tiennyt, miten suhtautua siihen.
Menin alas,
ja me istuimme puun alle ja juttelimme vähän aikaa.
Mutta se oli yhä jotain,
mistä minulla ei ollut kokemusta ennen sitä...
Yksi parhaista kavereistani kertomassa, että hänen isänsä oli kuollut sodassa.
Tammikuun 13. päivän iltana vuonna 1942 -
amerikkalaisten yrittäessä pysäyttää japanilaiset Bataanissa,
saksalainen sukellusvene tuli pintaan Manhattanin vieressä.
Sen komentaja oli hämmästyksissään mutta tyytyväinen nähdessään,
että yli kuukausi siitä kun Saksa julisti sodan -
Yhdysvalloille,
Amerikan suurin kaupunki kylpi yhä valomeressä.
Käyttäen noita valoja siluettina kohteelle -
hän lähetti torpedon sihisten kohti -
amerikkalaista öljytankkeria -
ja liukui sitten takaisin veden alle -
ja liikkui kohti etelää etsimään seuraavaa saalista.
Kahdentoista tunnin sisällä hän upotti seitsemän muuta aseetonta alusta.
Yhdysvallat vaikutti -
täysin valmistautumattomalta tällaiseen sotaan.
SUKELLUSVENE AMERIKKALAISEN TANKKERIN KIMPPUUN
Tammikuun loppuun mennessä -
sukellusveneet olivat upottaneet 25 tankkeria itärannikolla -
jatkaen rajua taistelua merten herruudesta -
nimeltä Atlantin taistelu -
ja uhaten tyrehdyttää Amerikan liittolaiset.
Silti Bostonista Miamiiin -
kaupunginisät itsepäisesti vastustivat ajatusta pimentämisistä.
Valojen sammuttaminen haittaisi turismia, he sanoivat.
Viimeinen valo ei sammuisi ennen toukokuuta.
Mutta saksalaiset upottivat kaksi tai kolme kauppa-alusta joka päivä.
Yli 230 liittoutuneiden laivaa -
ja lähes viisi miljoonaa tonnia todella kaivattua materiaalia -
upposi meren pohjaan vuoden 1942 ensimmäisen puolen vuoden aikana.
Amerikkalaiset rannat olivat mustana öljystä.
Pitkin Meksikonlahden rannikkoa -
ja Mobilenlahden rannoilla -
saimme mennä istuskelemaan rannalle,
muttemme saaneet tehdä tulta -
sukellusveneiden takia.
Kuulimme usein Mobilessa, että laivoja oli upotettu -
heti kun ne olivat lähteneet Mobilenlahdelta.
Ja tiesimme sen olevan totta,
koska pelastusliivejä ja ruokasäilykkeitä -
ajautui rannoillemme.
Jonkin aikaa vesistöjä Jacksonvillestä Floridasta -
Galvestoniin Teksasiin pidettiin -
maailman vaarallisimpina laivaväylinä.
"Ainoa turvallinen reitti", sanoi yksi väsynyt merimieskauppias,
"kulkee St. Louisista Cincinnatiin."
Taistelin todella ensimmäiset päivät vanhan kunnon kunnian takia.
Kuten kaikki muutkin...
JALKAVÄKI
...sitä sanoo: "Vanha kunnon Yhdysvallat.
Voitamme ne japanilaiset -
puolen vuoden sisällä", ja niin edelleen.
Mutta kun todella tajusin, ettei tämä ollut mikään nopea tilanne,
ja että he taistelivat lujaa,
luulen, että aloin suojella itseäni -
ja amerikkalaisia tovereitani ja että taistelin enemmän -
oman henkeni puolesta.
FILIPPIINIEN SAARET
Lähes 80 000 amerikkalaista ja filippiiniläistä sotilasta -
oli onnistunut pakenemaan japanilaisilta Manilasta -
ja asettumaan asemiin Bataanin niemimaalla.
Taas kerran kenraali MacArthurin suunnitelma oli horjunut.
Suurin osa varusteista oli jätetty.
Annokset piti jakaa kahtia.
Bataanin kosteat metsät kuhisivat malariaa aiheuttavia moskiittoja.
Puhtaasta vedestä oli pulaa. Lääkkeitä oli vähän.
Yhdessä kenttäsairaalassa oli kahdeksan leikkauspöytää,
ja 1 200 taistelun uhria tarvitsi leikkausta.
Silti miehet taistelivat kestääkseen -
taistelun toisensa jälkeen -
ja sitten vetäytymisen puoleen väliin niemimaata.
Viikkojen ajan miehet Bataanilla jatkoivat toivomista,
että pelastajat olivat tulossa.
Uudelleen ja uudelleen MacArthur oli vakuuttanut heidät siitä.
"Apu on tulossa", hän lupasi.
Muistan Voice of America -ohjelmassa,
jonka kuulimme lyhytaaltoradiossa.
Siinä sanottiin, niin kauas kuin silmä näkee,
laivoja ja lentokoneita on tulossa Filippiineille.
Meille kerrottiin jatkuvasti, että saisimme vahvistusjoukkoja.
Meille kerrottiin, että kun vetäytyisimme takaisin Bataanille,
se kestäisi muutaman viikon.
Mutta mitään joukkoja tai lentokoneita ei ikinä lähetetty.
Ne eivät kuitenkaan olisi päässeet läpi.
Japanilaiset hallinnoivat nyt Eteläistä Tyyntämerta.
"On aikoja", sotaministeri Henry Stimson uskoutui -
päiväkirjalleen, "kun miesten on kuoltava."
KUOLI 3.3.1942 BATAANILLA
Maaliskuun alkuun mennessä kolme neljästä Bataanin puolustajasta -
oli työkyvytön jollain tapaa,
sairas, uupunut, haavoittunut, nälän heikentämä -
tai beriberin kourissa.
Lopulta meillä oli yksi lohipurkki -
jaettavaksi 35 miehelle ja vähän riisiä,
joten tilanteemme oli heikentymässä joka päivä.
MacArthur onnistui lähtemään Corregidorista -
vieraillakseen Bataanin miestensä luona täsmälleen yhden kerran.
He alkoivat huutaa: "Korsu-Doug."
Sotilaiden katkeruus voimistui,
kun presidentin suoran käskyn alaisena toiminut -
MacArthur, hänen vaimonsa, nelivuotias poikansa -
ja 17-jäseninen henkilökuntansa -
livistivät Corregidorilta torpedoveneellä.
Hän antoi lyhyen lausunnon Australiasta:
"Pääsin läpi", hän sanoi, "ja minä palaan."
Kun hän lähti Australiaan, kutsun sitä Bataanin tuomionpäiväksi,
koska me tiesimme silloin, että meidän pitäisi taistella,
ja hän antoi määräyksiä taistella viimeiseen mieheen,
niinpä tiesimme, mikä kohtalomme olisi.
Huhtikuun 9. päivänä 1942 kenraalimajuri Edward P. King -
lähetti sotilaan eteenpäin valkoisen lipun kanssa.
Se oli Yhdysvaltain armeijan suurin antautuminen -
koko sen historiassa:
78 000 amerikkalaista ja filippiiniläistä sotilasta.
Kenraali King kysyi japanilaiselta upseerilta vain yhden kysymyksen:
Kohdeltaisiinko hänen miehiään hyvin?
"Kyllä", upseeri sanoi. "Emme ole barbaareja."
Mutta japanilainen perinne piti niitä, jotka antautuivat -
mieluummin kuin kuolivat taistelussa,
pelkureina, jotka eivät ansainneet kunnioitusta.
Vankeja yllytettiin pohjoiseen,
kolmesataa kerralla.
Heidän piti kävellä Marivelesistä San Fernandoon,
minkä jälkeen heidät lastattiin junanvaunuihin -
kohti O'Donnellin leiriä Keski-Luzonissa.
Mitä sen jälkeen seurasi, muistettaisiin -
Bataanin kuolemanmarssina.
Jos olisimme Bataanin kuolemanmarssin aluksi tienneet,
mikä meitä odotti, olisin valinnut kuoleman.
Meidän oli hyvin vaikea ymmärtää,
koska meillä ei ollut mitään kontaktia japanilaisten kanssa,
siitä mitä ja millaisia ne ihmiset olivat.
He alkoivat välittömästi hakata miehiä,
jolleivät he seisseet suorassa tai jos he istuivat.
Emme tienneet, minne olimme menossa.
Emme tienneet mitään.
Meidät pysäytettiin matkalla,
ja tutkittiin ja hakattiin.
Ja meiltä vietiin kaikki, mitä meillä oli.
Joillain oli sormuksia, ja he katkaisivat heiltä sormen -
ja ottivat sormukset.
He kaatoivat veden kenttäpullostani -
varmistaakseen, ettei minulla olisi yhtään vettä.
Näin ihmisiä haudattavan elävinä.
Kun miestä pistettiin pistimellä tai ammuttiin,
ja hän makasi tiellä, autosaattueita tuli,
ja näin kuorma-autojen poikkeavan reitiltään -
ajaakseen keskellä tietä makaavan tyypin yli.
Ja kun ylitse ajaa toistakymmentä kuorma-autoa,
näyttää murskaantuneelta tomaatilta tai joltain.
Näin ihmisten kurkkuja viillettävän auki,
koska sotilaat ottivat pistimensä -
ja työnsivät ne kuorma-autojen nurkasta ulos yöllä -
juuri heidän kurkkujensa korkeudelta.
Joitakuita piestiin kiväärinperällä -
siihen asti, että heistä lähti henki.
Näin filippiiniläisen naisen leikattavan.
Heidän vatsansa tai kurkkunsa viillettiin auki.
Näin pään katkaistavan filippiiniläisiltä ja amerikkalaisilta -
yhdellä sapelin heilautuksella.
Marssin kuusi päivää ja seitsemän yötä ilman taukoa.
Minulla oli vain kulaus vettä eikä yhtään ruokaa.
Sanotaan, ettei siihen pysty kukaan, mutta minä pystyin.
Kun pääsin marssin loppuun,
kun pysähdyimme -
noustaksemme junaan, meidät laitettiin junaan,
kieleni ei enää pysynyt suussani.
Jos sitä asiaa tutkii,
huomaa, miten lähellä kuolemaa olin.
Ei tiedetä tarkalleen, kuinka monta miestä Bataanin kuolemanmarssilla menehtyi.
Noin 6 000 - 11 000 filippiiniläistä ja amerikkalaista.
Ja marssin lopulla -
O'Donnellin leiri ei tarjonnut helpotusta.
Keskenjäänyt filippiiniläisen armeijan tukikohta,
joka oli piikkilangan ja konekivääritornien ympäröimä -
ja jossa oli vähän vettä ja suojaa auringolta,
oli lopulta 60 000 surkean, epätoivoisen miehen vankila.
Ruokana oli pelkkää lugaota, vetistä riisikeittoa,
joka oli täynnä kärsäkkäitä ja matoja.
Oli paras yrittää niellä sitä pimeän tultua,
jottei sitä tarvinnut katsoa, yksi mies muisteli.
Noin 16 000 filippiiniläistä ja amerikkalaista kuoli leirillä -
nestehukkaan, aliravitsemukseen,
malariaan, beriberiin, keripukkiin,
punatautiin ja toivottomuuteen.
"Heidän ruumiitaan meni jatkuvana virtana",
yksi kersantti muisteli.
"Heitä kannettiin hautuumaalle yötä päivää."
Olimme kaikki niin huolestuneita -
jätettyämme poikamme Filippiineille.
Nyt tiedämme, ettei heitä voitu mitenkään pelastaa,
mutta silloin emme tienneet, ettei laivoja ollut.
Emme tienneet, kuinka paljon niitä oli uponnut -
Pearl Harborissa, ja me ajattelimme:
"Miksette mene sinne -
hakemaan poikiamme Filippiineiltä?"
Yhtenä päivänä Glenn Frazier otti vapaaehtoisesti hautaustehtävän.
Joinain päivinä hautasimme 250 miestä,
joten en tiennyt, vaikka joku päivä olisin siinä itse.
Joten ideanani oli, että minulla oli kaksi tunnuslevyä.
Ja sanoin itselleni:
"Luulen, että heitän yhden näistä tunnuslevyistä -
joukkohautaan, joten jos olen elossa sodan loputtua,
ei ole ongelmaa."
Mutta jos olisin kadonnut tai kuollut, halusin perheeni -
tietävän ja saavan jonkinlaisen päätöksen asialle,
joten he luulisivat, että olen siinä haudassa.
Toukokuun 6. päivänä 1942 -
Corregidor, amerikkalaisten viimeinen linnake Filippiineillä,
joutui japanilaisten käsiin.
Menin Seattleen vuonna 1942.
Yksi muisto on erityisen selkeä ja vahva.
On lauantai ja otan bussin keskikaupungille...
MERIVOIMIEN LENTÄJÄ
...ja keskusaukion toisella puolella -
kaupungintalon edessä...
Ja näen edessäni -
jonon ihmisiä seisomassa kärsivällisesti bussipysäkillä.
Lähestyessäni huomaan, että he ovat kaikki japanilaisia -
ja että he ovat menossa busseihin.
Tajuan, että he ovat japanilaisamerikkalaisia -
Seattlen asukkaita, joita ollaan lähettämässä pois -
paikkaan, josta tuli keskitysleiri.
Ja ajattelen: "Nuo ovat vihollisia."
Mutteivät he näytä vihollisilta seisoessaan siinä -
amerikkalaisissa vaatteissaan pahvimatkalaukkujensa kanssa -
odottamassa lähettämistä aavikolle.
Helmikuun 19. päivänä 1942 -
presidentti Roosevelt oli allekirjoittanut presidentin asetuksen 9066.
Sen sävy oli varovaisen neutraali.
Se valtuutti sotaministeriön osoittamaan "sotilasalueita" -
ja määräämään sen ulkopuolelle kaikki,
keitä se piti uhkana.
Mutta sillä oli tietty kohde,
yli 110 000 länsirannikolla asuvaa japanilaista alkuperää -
olevaa ihmistä.
Heidät pakotettiin pois kodeistaan ja muuttamaan sisämaahan.
Tuhansia saksalaisia ja italialaisia pantiin lukkojen taakse,
mutta miljoonat saksalais- ja italialaisamerikkalaiset kansalaiset -
saivat jatkaa elämäänsä yhtä vapaina kuin siihenkin asti.
JAPSIEN HÄÄTÖ KALIFORNIASSA LÄHELLÄ!
Vain länsirannikon japanilais- amerikkalaiset erotettiin joukosta.
"Japsi on japsi", sanoi kenraali John L. DeWitt -
länsirannikon pääesikunnasta.
JAPSIT PYSYKÄÄ POISSA SENKIN ROTAT
OLEN AMERIKKALAINEN
"On ihan sama,
onko hän Amerikan kansalainen vai ei.
En halua ketään heistä."
Lähes kukaan ei vastustanut hallituksen suunnitelmaa,
joka myös luokitteli kaikki japanilaisamerikkalaiset -
sopimattomiksi asepalvelukseen.
1-A on fyysisesti hyväkuntoinen, ja 4-F, sinussa on jotain vikaa.
Mutta 4-C tarkoitti vihollisulkomaalaista.
Siinä sitten olin, 17-vuotiaana.
Pidin itseäni kunnon amerikkalaisena, mutta...
minua pidettiin vihollisena.
Sacramentossa pian sen jälkeen, kun asetus 9066 oli annettu,
käsinkirjoitettuja kylttejä ilmaantui ympäri kaupunkia,
joissa sanottiin: "Japsien pitää lähteä."
OHJEET JAPANILAISTA ALKUPERÄÄ OLEVILLE HENKILÖILLE
Käsky lähteä tuli toukokuussa.
Susumu Satow ja hänen perheensä eivät voineet uskoa sitä.
Heille annettiin viikko aikaa.
Se oli keskellä viljankorjuuaikaa ja...
Silti meidän piti jättää kaikki ja lähteä.
Ja tietysti teimme järjestelyt ystäviemme kanssa.
"Hei, tulkaa poimimaan mansikat,
koska ne ovat valmiita myytäviksi."
Ja kuvittelen heidän tehneen niin.
Sacramentossa oli kaupunginosa,
missä suurin osa japanilaisista asui.
Ja se tyhjeni lähes yhdessä yössä.
Me ihmettelimme, mitä oli tapahtunut?
He veivät yhden kahdeksasluokkalaisen,
japanilaisen, upeita sarjakuvia tehneen pojan.
Hänen nimensä oli Sammy.
Yhtenä päivänä hän oli siellä ja seuraavana kadonnut.
Meidän oli todella vaikea ymmärtää,
koska me emme pitäneet Sammyä tai ketään japanilaista...
En minä ainakaan pitänyt ketään japanilaisamerikkalaista vihollisena.
Saimme viedä sen, mitä pystyimme kantamaan.
Niinpä välttämättömin laitettiin matkalaukkuun.
Ensimmäisenä päivänä, kun piti pakata tavarat ja lähteä junalle,
mietin tosissani, miten meidän kävisi.
Sehän oli vasta alkua,
ja he voisivat aivan hyvin lähettää meidät takaisin Japaniin.
Ja se oli minusta kamalaa.
Sisimmässäni tunsin itseni amerikkalaiseksi.
Kävin koulua, vannoin uskollisuutta joka aamu -
koulussa ja niin edelleen.
Minulle ajatus siitä,
että minut voitaisiin lähettää Japaniin, oli kaamea.
Asako Tokuno oli vielä fuksi Berkeleyssä sinä keväänä.
Hänen vanhempansa ja isovanhempansa evakuoitiin ensin,
koska he olivat syntyneet Japanissa.
Hän ja hänen sisarensa saivat jäädä joksikin aikaa -
sulkemaan perheen kukka-alan yrityksen.
Saimme jotenkin kerättyä kukat,
niputettua ne ja vietyä markkinoille,
San Franciscon kukkamarkkinoille.
Ja niin pystyimme pitämään liiketoimintaa yllä.
Niin kaikki ne kukat eivät menneet hukkaan.
Ne olivat juuri kauneimmillaan siihen aikaan vuodesta -
valmistautuen pääsiäiseen ja muihin pyhiin.
Olimme niin yllättyneitä -
sodan syttyessä, vaikkei uskollisuudessamme maatamme kohtaan -
ollut mitään epäilystä eikä siitä, miltä meistä tuntui.
Kyse on maastamme, ja kun tämä koko evakuointi tapahtui,
oli niin kuin meillä ei olisi kotimaata, koska olimme Japanista,
ja meiltä itse asiassa vietiin meidän oikeutemme.
Emme voineet protestoida emmekä olisikaan protestoineet,
koska meidän piti tehdä, mitä hallitus käski meidän tehdä.
Ja vanhempamme ymmärsivät tietenkin,
heillä ei ollut kansalaisuutta,
joten he hyväksyivät koko jutun.
Mutta meille oli paljon vaikeampaa,
että menetimme oikeutemme.
ENSIMMÄISET KUVAT: JAPSIT HÄVIÄVÄT MIDWAYN MERITAISTELUN
Kuvat on ottanut Movietonen kameramies Al Brick,
kun suuri vihollisen hyökkäyslaivasto yritti vallata Midwayn saaren -
ja hävisi raskaasti.
Amerikkalaisesta lentokoneesta kuvattu -
pommitettu vihollisen risteilijä ilmiliekeissä makaa -
kuin savuava tulivuori meressä.
Tuhon suurimpia iskuja...
Kesäkuussa 1942 amerikkalaiset tarvitsivat epätoivoisesti hyviä uutisia.
Ja voitto Midwayllä, tärkeällä atollilla -
Havaijin saarten läntisimmällä asutetulla saarella,
oli juuri se mitä oli odotettu.
JAPANILAINEN TAISTELULAIVA, LENTOTUKIALUS VAURIOITUNUT
Se osoittautui suureksi voitoksi,
mutta se oli melkein ollut täysi katastrofi.
Japanilaiset olivat toivoneet murskaavansa loput -
Tyynenmeren laivastosta, ottavansa Havaijin panttivangikseen -
ja pakottavansa Yhdysvallat anomaan rauhaa.
Mutta amerikkalaiset kryptologit olivat tulkinneet heidän suunnitelmansa,
ja laivasto oli odottamassa heitä.
Silti kun taistelu alkoi,
kaikki paitsi kuusi ensimmäisistä 41 amerikkalaisesta japanilaista laivastoa -
vastaan hyökänneistä torpedopommittajista ammuttiin alas -
ilman yhtäkään osumaa vihollisen sotalaivoihin.
Mutta sitten amerikkalaiset syöksypommittajat -
hyökkäsivät neljän japanilaisen tukialuksen kimppuun.
Ja lopulta kaikki neljä tuhoutuivat.
Midway merkitsi ensimmäistä häviötä japanilaiselle laivastolle -
350 vuoteen.
KAIKKI LIITTYVÄT USA:N SOTAPONNISTUKSIIN
Hollywoodin kuuluisimmat filmitähdet -
auttavat hallitusta myymään sotajoukkovelkakirjoja.
Maa on pyytänyt ihmisiä sijoittamaan miljardi dollaria kuukaudessa -
sodan kustannusten kattamiseksi.
Ja tästä ajelu alkaa.
He käyvät 300 kaupungissa rannikolta rannikolle.
Tämä on ihmisten tapa sanoa:
"Kotirintamalta taistelurintamalle,
filmitähdiltä myyjille,
Amerikan 130 miljoonaa kansalaista on sodassa."
Sota, suurin yksittäinen yritys -
Amerikan historiassa -
maksoi lopulta Yhdysvalloille 304 miljardia dollaria,
yli kolme biljoonaa dollaria tämän päivän valuutassa.
Veroilla yksin ei ikinä maksettaisi sitä kaikkea.
Se vaati sarjan vuosittaisia sotajoukkovelkakirjoja.
Koko maa oli mukana.
Mobilessa, John Cottingham, Brookley Fieldin työntekijä -
sijoitti kaiken paitsi kahdeksan senttiä kuukauden palkastaan -
sotajoukkovelkakirjoihin.
Black Bears, paikallinen mustien liigan baseball-joukkue,
järjesti tuplaottelun, joka keräsi 100 000 dollaria.
Sacramenton asukkaita pyydettiin -
ostamaan 16 miljoonan dollarin edestä joukkovelkakirjoja -
yhden ajelun aikana.
Heille kerrottiin sen maksavan 96 minuuttia sodasta.
OSTA JOUKKOVELKAKIRJOJA
Waterburyssä joukkovelkakirjoja myytiin "Liberty Housesta",
joka oli pystytetty kaupungin viheralueelle,
paikkaan, jossa joukkovelkakirjoja oli myyty Saksan voittamiseksi -
ensimmäisen maailmansodan aikana.
Ihmiset tulivat katsomaan jättimäistä sulkupalloa -
ja saksalaista konetta, joka oli ammuttu taivaalta,
ja ajamaan tankilla.
SOTATYÖ OSTA JOUKKOVELKAKIRJA, AJA TANKILLA
Luverne, Minnesota.
"He voivat lähettää kaikki haluamansa filmitähdet -
ympäri maata sotajoukkovelkakirjojen myyntikiertueille,
mutta me valitsemme Maude Jochimsin -
kaikkein parhaimmaksi joukkovelkakirjojen myyntimieheksi tai -naiseksi."
"Pysähdyimme Palaceen keskiviikkoiltapäivänä,
ja heiltä puuttui vielä 8 000.
Sitten Maude yhden naisen kampanjallaan -
tuli sisään kalastelemaan Rock Countyn väkeä.
Joukkovelkakirjatilauksia alkoi sadella,
ja yhteensä niitä myytiin yli 48 000 dollarilla."
Al McIntosh, Rock County Star Herald.
VENÄJÄN RINTAMALLA
Tämä oli Venäjän rintama vuonna 1942.
Saksalaiset etenivät ryöstäen,
kiduttaen ja murhaten.
Uhriluvut nousivat miljooniin.
He olivat ajaneet kauas Venäjän alueelle,
mutta Venäjä "poltetun maan" -taktiikallaan -
ei jättänyt mitään arvokasta jälkeensä.
Vehnä, jota ei voitu korjata, sytytettiin tuleen.
Sillat, padot, rautatiet, voimalaitokset räjäytettiin.
Vaikka saksalaisten Neuvostoliiton valloitus -
oli pysähtynyt Moskovan ulkopuolelle -
molempien osapuolten kärsiessä sanoinkuvaamattomia menetyksiä,
uusi natsien hyökkäys keväällä 1942 -
oli lähettänyt yli 225 divisioonaa -
etenemään tasaisesti läpi Venäjän.
Miljoonia siviilejä ja sotilaita kuoli.
Neuvostoliiton johtaja Joseph Stalin vaati liittoutuneita -
avaamaan välittömästi länteen toisen rintaman -
helpottamaan hänen piiritetyn kansansa paineita.
Mutta toistaiseksi -
yksikään liittoutuneiden sotilas ei taistellut Länsi-Euroopassa,
eikä taistelisikaan vielä pitkään aikaan.
He eivät vain olleet valmiita.
Amerikkalaisilla oli selkeät ajatukset siitä,
miten saksalaiset voitetaan:
valloittamalla Ranska keväällä 1943 -
ja ajamalla suoraan Berliiniin.
Mutta britit eivät halunneet toimia liian nopeasti.
"Häviö Ranskan rannikolla", Winston Churchill varoitti,
"on ainoa tapa, jolla me voisimme mahdollisesti hävitä tämän sodan."
Sen sijaan hän suositteli hyökkäystä -
saksalaisten ja italialaisten joukkoihin Pohjois-Afrikassa.
Amerikkalaiset komentajat pitivät Afrikan valloittamista -
vaarallisena ja tuhlaavaisena harhautuksena,
mutta kongressivaalit olivat tulossa.
Amerikkalaiset halusivat -
hyökkäävämpää toimintaa akselivaltoja vastaan.
Presidentti Roosevelt ei kuunnellut kenraaleitaan.
Miehitetyn Ranskan valloitusta lykättiin.
Sen sijaan amerikkalaisia joukkoja valmisteltiin -
nousemaan maihin Pohjois-Afrikassa vuoden 1942 lopulla.
Katkera kenraali George C. Marshall, armeijan esikuntapäällikkö,
kirjoitti yksityisesti, että hän komentajakumppaneineen -
oli "epäonnistunut nähdessään, että demokratian johtajan -
pitää keksiä ihmisille viihdykettä".
Huomasin moneen otteeseen sodan aikana -
tuntevani ylpeyttä ollessani osa sitä.
Sitä tunsi armeijan voiman.
Tunsi voiman saattueessa, jonka osana oli,
ympäröivissä sota-aluksissa,
aseissa, joista oli vastuussa.
Se oli outo tunne.
Tiesi olevansa suuressa vaarassa,
mutta tunsi olevasi turvassa,
koska oli osa suurta, voimakasta ryhmää.
Elokuun alussa vuonna 1942 -
sotamies Sidney Phillips Mobilesta, Alabamasta -
ja 19 000 miestä ensimmäisestä merijalkaväen divisioonasta -
lähtivät Uudesta-Seelannista -
suuressa saattueessa mukanaan -
Amerikan Tyynenmeren lentotukialukset.
Heidän kohteensa oli niin etäinen, niin hämärä,
että joillain upseereilla oli vaikeuksia lausua sen nimi.
SALOMONSAARET GUADALCANAL
Mutta sinä kesänä Guadalcanalista, joka on 140 kilometrin pituinen saari -
Salomon-ketjun itäisessä päässä -
ja tiheän viidakon ja kookosviljelmien peittämä,
oli yhtäkkiä tullut -
yksi Tyynenmeren strategisesti tärkeimmistä paikoista.
Kahdella erillisellä komennolla -
oli tehtävänä työntää japanilaiset takaisin.
Kenraali Douglas MacArthurin -
komennossa oli lounainen Tyynimeri -
ja tehtävänä ajaa Uudesta-Guineasta -
kohti Filippiinejä ja Formosaa.
Amiraali Chester W. Nimitz käyttäisi merijalkaväen sotilaita -
kiipeämään pitkiä tikapuita pitkin Salomon- ja Gilbertsaaria,
Marshallinsaaria, Mariaaneja,
Volcanosaaria ja Riukiusaaria.
Hän aloittaisi Salomonsaarilta.
Japanilaiset olivat tehneet maihinnousuja sinne, ja rakennusjoukot -
ahkeroivat kiitoradan parissa Guadalcanalissa.
Jos he saisivat sen päätökseen,
japanilaiset sota-alukset tyrehdyttäisivät laivaväylät -
Yhdysvaltojen ja Australian välillä -
ja tekisivät liittoutuneiden kampanjan mahdottomaksi.
Merijalkaväen sotilaat, mukaan lukien 17-vuotias Sid Phillips,
nyt kranaatinheitinmies, oli lähetetty pysäyttämään heidät.
Heidän komentajansa oli ymmärtänyt hänen joukkonsa saavan -
vielä kuusi kuukautta koulutusta ennen varsinaista taistelua.
Heillä oli aseina vanhat, pulttilukkoiset kiväärit.
Heillä oli ammuksia vain kymmeneksi päiväksi,
ja saadakseen heidät taisteluihin mahdollisimman nopeasti -
heidän varastonsa oli vähennetty 90 päivästä 60:een.
Miehet kutsuivat sitä nimellä "Operaatio kengännauha".
Aamunkoitteessa elokuun 7. päivänä 1942 -
amerikkalaiset maavoimat hyökkäsivät -
ensimmäisen kerran toisessa maailmansodassa.
Kukaan ei tiennyt kuinka pitkä, kuinka verinen -
ja kuinka merkittävä Guadalcanalin taistelusta tulisi.
Sid Phillipsin joukkue oli osa toista merijalkaväen -
aaltoa, joka nousi maihin.
"Meille oli jatkuvasti kerrottu,
että tämä olisi ensimmäinen maihinnousu laivasta,
eikä kukaan voinut kuin arvata, olisiko se -
hyvä idea.
Me valmistauduimme, ja alus liukui rannalle.
Ryntäsimme ulos valmiina taistelemaan tai kuolemaan", Phillips sanoi,
"ja siellä oli ensimmäinen aaltomme istumassa ja nauramassa meille."
Ei ollut mitään vastarintaa.
Guadalcanalin ensimmäinen amerikkalainen uhri oli merijalkaväen sotilas,
joka viilsi kätensä viidakkoveitsellä -
avatessaan kookosta.
Merijalkaväki siirtyi pois rannalta.
Taisteluvalokuvaaja kuvasi Sid Phillipsin -
tarpeillaan.
Oli aikoja kun oli vain tylsää -
ja vain pelkkää kovaa työtä.
Sodan suunnittelevat upseerit,
mutta sotivat sotamiehet -
ja sotamiehet tekevät 99% kaikesta kovasta työstä.
Amerikkalaiset valtasivat keskeneräisen kiitoradan -
pienellä vaivalla ja nimesivät sen "Hendersonin kentäksi" -
merijalkaväen lentäjän mukaan, joka sai surmansa Midwayn taistelussa.
He alkoivat valmistella sitä amerikkalaisia koneita varten -
kylteillä, joissa luki: "Uuden hallinnon alla."
Heidän oli pidettävä kenttä hallussaan hintaan mihin hyvänsä.
Viholliselle sitä ei annettaisi takaisin.
Sitten japanilaiset hyökkäsivät.
Amerikkalainen laivasto rannikolla oli heidän ensimmäinen kohteensa.
Japanilainen laivasto tuli ja upotti kaikki saattolaivueemme.
Neljä raskasta risteilijää menetettiin -
yhdessä 1 800 merimiehen kanssa.
He olisivat voineet upottaa myös huoltolaivamme, mutta oli yö,
eivätkä he tienneet, kuinka hyvin he olivat menestyneet.
Mutta seuraavana päivänä jäljellä olevine varusteinemme...
Olimme siellä emmekä purkaneet -
edes mukana tuomiamme kymmenen päivän tarvikkeita.
Olisimme kuolleet nälkään, ellei siellä -
olisi ollut suurta varastoa japanilaista riisiä.
Merijalkaväki huomasi jääneensä yksin -
ja alkoi miettiä, oltiinko heidät, kuten Bataanin miehet,
yksinkertaisesti hylätty.
Ilman tukea mereltä tai ilmasta,
miehiä tulitettiin ja pommitettiin -
päivittäin kranaateilla japanilaisista laivoista -
ja viidakossa piileskelevistä -
vihollisjoukoista käsin.
Ymmärsimme olevamme uhrattavissa.
Siitä oli tullut vähän niin kuin vakiintunut juttu,
ja tiesimme, ettei maamme ollut vielä raskaasti aseistettu.
Ja niinpä tunsimme olevamme uhrattavissa.
Meistä tuntui siltä.
Phillips lähetettiin muiden mukana hakemaan -
väijytyksessä surmansa saaneita merijalkaväen sotilaita.
Väijytyspaikka oli noin kahdeksan kilometrin päässä.
Amerikkalaiset ruumiit olivat pahoin silvottuja.
Heiltä oli katkaistu päät,
heidän sukupuolielimensä oli tungettu heidän suihinsa ja...
Meidän pataljoonamme ei ikinä ottanut vankeja sen jälkeen.
En todellakaan muista, että olisimme ikinä ottaneet vankeja.
Myöhään iltapäivällä elokuun 20. päivänä -
kolmentoista tuskallisen saarella olopäivän jälkeen -
Phillips kuuli lähestyvän lentokoneen äänen -
ja suojautui kuten aina.
Mutta sillä kertaa koneet olivat amerikkalaisia.
Merijalkaväki hurrasi.
He eivät enää olleet yksin.
Näytti siltä kuin Setä Samuli tulisi sittenkin -
taistelemaan siitä kurjasta paikasta.
Mutta klo 2.00 seuraavana aamuna -
vain tunteja ensimmäisten amerikkalaisten koneiden saapumisesta -
japanilainen komentaja lähetti 900 uutta sotilasta -
viidakkopuron länsipenkereellä olevan merijalkaväen asemia vastaan.
Sen nimi oli Ilu-joki, mutta koska kartat,
jotka merijalkaväki oli laatinut, olivat virheellisiä,
sitä seurannut kova tulitaistelu -
tultaisiin muistamaan Tenarun taisteluna.
Siihen aikaa Guadalcanalilla -
tapahtui melkein joka yö jotain,
joka herätti kaikki pitäen kaikkia hereillä.
Mutta se yö oli erilainen.
Koko maailma räjähti,
ja linjoista tuli vain tuliseinämiä.
Tiesimme se olevan totista touhua.
Japanilainen komentaja oli niin varma -
kyvystään tuhota merijalkaväki,
että oli tehnyt päiväkirjaansa merkinnän:
"21. elokuuta. Nauti voittosi hedelmistä."
Japanilaiset tulivat päälle koko yön. "Banzai", he kiljuivat.
"Merijalkaväen sotilas, sinä kuolet!" Sotilaat vain jatkoivat ampumista.
Luulen, että tapoimme yli 900 japanilaista -
ja menetimme jotain 34 sotilasta.
Joten se teki hyvää yhteishengellemme.
Ensimmäistä kertaa -
ilmeisen voittamaton keisarillinen armeija oli pysäytetty.
Nöyryytetty komentaja,
joka oli ennustanut voittoa, ampui itsensä.
Mutta Tenarun taistelu ei ratkaissut mitään Guadalcanalilla.
Japanilaisia vahvistusjoukkoja tuli saarelle jatkuvasti,
ja taistelu jatkui ja jatkui.
Hämmentävä ja raakamainen väijytyssota -
ja vastahyökkäys.
Kauhistuttava maailma, jossa satunnaiset japanilaiset kranaatit räjähtivät -
taisteluhaudoissa olevien amerikkalaisten joukossa.
Osa miehistä kesti sen,
ja toiset eivät fyysisesti pystyneet siihen.
Oli kauheaa tietää, että seuraava -
osuisi kohdallesi...
Kun se vain jatkuu ja jatkuu,
tulee outo tunne,
että tuntee olevansa irrallaan,
ja ajattelee vain: "Ehkä tämä on loppu,
tai sitten ei, tai ehkä me kaikki räjähdämme,
tai sitten emme, mutta mitä väliä?"
Sitä tavallaan oppii elämään sen kanssa.
Kaikki riippuu kohtalosta.
Joko selviytyy, koska Herra on armollinen,
tai sitten ei.
Asialle ei voi mitään.
Ja se pitää vain hyväksyä.
Sotamies Sid Phillips täytti 18 syyskuun 2. päivänä.
Seuraavana päivänä hän sai ensimmäisen kirjeen kotoaan -
seilattuaan Guadalcanalille.
"Se oli", hän kirjoitti,
"paras mahdollinen syntymäpäivälahja."
Syyskuun lopussa -
amerikkalaiset vahvistusjoukot pääsivät vihdoin läpi.
Mutta japanilaisten yölliset, nopealiikkeiset vierailut,
joita merijalkaväki kutsui nimellä "Tokyo Express",
pitivät saaren vihollisen varusteltuna ja vahvistettuna.
Kahdesti japanilaiset -
päättäväisinä ottaa haltuunsa Hendersonin kentän -
tekivät kaksi täyttä hyökkäystä kiitoradalle.
Kahdesti merijalkaväki löi heidät.
Tuhannet japanilaiset ammuttiin tai räjäytettiin taivaan tuuliin.
Viikko toisensa jälkeen -
Guadalcanalin taistelu jatkui.
Japanilaiset eivät olleet ainoa vihollinen.
Mätänevän kasvillisuuden ja lahoavien ruumiiden löyhkä -
pysyi kosteassa, elottomassa ilmassa tarttuen miesten vaatteisiin -
ja pysyen makuna suussa.
Rankkasateet muuttivat leiripaikat soiksi -
ja viidakkopolut mutaisiksi joiksi.
Moskiittopilvet levittivät malariaa -
jättäen sadat avuttomiksi vilunväreiden ja kuumeen kanssa.
Guadalcanalin miehille -
operaatio kengännauhasta oli tullut operaatio rutto.
"Saaren tyypillisellä merijalkaväen sotilaalla oli kuumetta,
päällään haisevat haalarit, hän inhosi hämärää -
ja epäili, oliko Yhdysvaltain laivastoa vielä olemassa."
Marraskuun 12. päivänä -
japanilainen laivasto aloitti viimeisen suurhyökkäyksen -
tähdäten joukkojensa vahvistamiseen -
ja ajaen amerikkalaiset Guadalcanalista.
Paljon pienempi määrä amerikkalaisia laivoja seilasi paikalle -
yrittäen estää niitä.
Sitä seuraava meritaistelu -
jatkui kolme päivää ja yötä.
Laivojen yhteislaukausten ja merivoimien kranaattien näki -
lentävän halki ilman kuin tulikärpästen.
Ja laivojen näki räjähtävän.
Emme tienneet, olivatko ne amerikkalaisia vai japanilaisia.
Emme tienneet, kuka oli voittamassa ja kuka häviämässä.
Joskus laivan räjähtäessä -
täräys sai vaatteet lepattamaan -
kilometrienkin päässä.
Mutta tiesimme, että kohtalomme oli päätetty,
ja me...
Istuimme siellä ymmällämme ja kauhuissamme -
siitä mitä oli tapahtumassa, koska tiesimme,
että tuhannet merimiehet olivat kuolemassa puolin ja toisin.
Noin 5 000 amerikkalaista merimiestä menetti henkensä -
Guadalcanalin taistelussa,
niin moni, että uhriluvut -
pidettiin jälleen salassa kansalta.
Kuolleiden joukossa -
oli viisi veljestä Waterloosta, Iowasta.
He palvelivat Juneau-risteilijällä:
Joseph, Francis, Albert,
Madison ja George Sullivan.
Mutta Japani menetti kaksi taistelulaivaa,
23 muuta sota-alusta,
600 lentokonetta -
ja tuhansia merimiehiä ja lentäjiä.
Mikä oli tärkeintä Sid Phillipsille -
ja Guadalcanalin miehille, oli se että vihollinen ei enää pystynyt -
vahvistamaan joukkojaan saarella.
Japanilaiset jatkoivat taistelua,
mutta oli selvää, että amerikkalaiset lopulta voittaisivat.
Saaren viimeisiä nälkää näkeviä, epätoivoisia japanilaisia joukkoja -
ei tapettaisi, otettaisi kiinni tai evakuoitaisi -
kuin vasta helmikuussa 1943.
21 000 japanilaista sotilasta kaatui.
Guadalcanal osoittautui ratkaisevaksi voitoksi.
Kuuden pitkän kuukauden jälkeen -
amerikkalaiset alkoivat oppia lyömään -
japanilaiset, ei ainoastaan ilmassa ja merellä vaan myös viidakoissa,
missä seuraavat kolme vuotta taistelut vain pahenisivat.
Liittoutuneiden laivareitit Australiaan pysyivät auki.
Oli muitakin hyviä uutisia.
Amerikkalaiset ja australialaiset valtasivat -
tärkeimmät japanilaiset tukikohdat Uudessa-Guineassa.
Japanin laajeneminen oli pysäytetty.
Siihen mennessä kun poistuimme Guadalcanalista,
mikä oli joulukuun 22. päivä 1942,
olimme olleet siellä elokuun 7. päivästä,
ja kaikki olivat laihtuneet ainakin kymmenen kiloa.
Vaatteemme olivat riepuja.
Olimme haavojen peittämiä.
Ja olimme olleet nälkäkuoleman partaalla pari kolme kertaa.
Emme käsittäneet,
miten epätoivoista merijalkaväkemme Guadalcanalissa oli,
koska uutisissa ei ikinä kerrottu sitä.
Itse asiassa vasta monta vuotta Sidneyn kotiinpaluun jälkeen -
saimme tietää, että he saivat ruoakseen vain kalanpäitä ja riisiä -
ja että hän painoi vain 56 kg,
kun hän pääsi Guadalcanalilta.
Yli 1 700 amerikkalaista oli kuollut Guadalcanalilla.
Toiset 4 700 oli haavoittunut -
ja tuhannet muut olivat vakavasti sairaita.
TUNTEMATON 36
Sid Phillips oli jäänyt henkiin.
Mutta hänen setänsä Charles Tucker, laivaston lentäjä,
joka oli lentänyt sisään ja ulos Hendersonin kentältä, ei ollut.
Kun menetimme Charlien, se teki kaikesta niin todellisen meille.
Ja siihen mennessä olimme alkaneet menettää naapuruston poikia.
Naapurin poika oli laivaston lentäjä ja sai surmansa.
Samalta kadulta oleva poika oli ilmavoimien lentäjä -
ja hän oli kadonnut taistelussa.
Me vain... Heitä alkoi kadota ympäriltämme.
Ja äitini käytti aikansa -
käymällä muiden äitien luona lohduttamassa heitä.
Ja se oli hyvin pelottavaa aikaa.
Se oli todella.
Ei osaa odottaa oman ikäisten ihmisten kuolevan.
Vanhat ihmiset kuolevat.
Ja sitten huomaa oman ikäisten ihmisten kuolevan.
Ja siitä syystä on mahdollista,
että itsekin voisi kuolla.
Luverne, Minnesota, oli ollut onnekas tähän mennessä.
Yksikään paikallinen perhe ei ollut menettänyt poikaansa sodassa.
Mutta Sacramentossa -
rva Lillian Cole oli saanut tietää,
että hänen poikansa David oli menehtynyt USS Arizonalla Pearl Harborissa.
Hallitus oli pyytänyt -
"pitämään toistaiseksi salassa -
laivan, jolla hän oli palvellut".
Toinen sacramentolainen, lentäjä Tom Burke,
sai surmansa koulutussessiossa Puerto Ricossa -
järkyttäen pikkuveljeään Earlia.
Waterburyssä merijalkaväen sotamiehen Albert Boulangerin perhe -
sai tietää hänen saaneen surmansa Guadalcanalissa,
ei kaukana siitä, missä Sid Phillips Mobilesta oli taistellut.
Glenn Frazier oli vielä japanilaisten vankina,
mutta hänen rakastamansa tyttö Alabamasta oli muuttanut mieltään -
ja odotti häntä nyt kotiin luokseen.
Kesällä 1942 -
pyöri elokuva nimeltä Holiday Inn.
Siinä Bing Crosby esitti Irving Berlinin uuden laulun.
Taas
Valkeata joulua
Keskellä suurten hankien
Siitä tuli välitön hitti, ja joulun aikaan -
amerikkalaiset sotilaat kuulivat sen siellä,
mihin heidät olikaan lähetetty.
Se kuinka saikaan
Mun taas taakse vuosien
HYVÄÄ JOULUA GUADALCANAL PAINUKOON TOJO HELVETTIIN
Vain
Valkeata joulua
Mielessäin ootan minä ain
Sillä hangen hohteessa vain...
Japanin eteneminen Tyynenmeren halki oli pysäytetty -
Midwayssä ja Guadalcanalissa,
mutta Amerikan sodan ensimmäisen vuoden lopulla -
Japanin Tyynenmeren imperiumi ulottui 6 400 kilometrin päähän.
Maapallon toisella puolella -
puna-armeija oli pysäyttänyt natsien etenemisen syvälle Venäjälle -
Stalingradissa.
Liittoutuneiden joukot olivat nousseet maihin Pohjois-Afrikassa.
Mutta siellä he kohtaisivat saksalaisen armeijan -
täydessä tehossaan ensimmäistä kertaa.
Saksalaiset pitivät hallussaan suurinta osaa Euroopasta,
heillä oli suunnitelmia Britannian -
ja lopulta myös Yhdysvaltojen suhteen.
Univormupukuisille amerikkalaisille joulu kotikaupungissa -
tuntui todella kaukaiselta.
VUODEN 1942 LOPPUUN MENNESSÄ, VUOSI SOTAAN LIITTYMISESTÄ -
YLI 35 000 UNIVORMUISTA AMERIKKALAISTA OLI KUOLLUT.
ENNEN KUIN SOTA OLISI PÄÄTTYNYT,
KYMMENKERTAINEN MÄÄRÄ MENETTÄISI HENKENSÄ.
Kaikki mitä ovat antaneet
He jotka olivat ennen meitä
Kansakunnan unelma
Missä vapaus kestäisi
Vuosisatojen työ ja rukoukset
Ovat tuoneet meidät tähän päivään
Mikä on meidän perintömme?
Mitä lapsemme sanovat?
Antakaa heidän sanoa
Minä olin se joka uskoin
Saamieni siunausten jakamiseen
Anna sydämeni tietää
Kun päiväni päättyvät
Amerikka, Amerikka
Annoin sinulle kaikkeni
Amerikka
Annoin sinulle kaikkeni
YLI KUUSITOISTA MILJOONAA AMERIKKALAISTA MIESTÄ JA NAISTA -
PALVELI UNIVORMUSSA SODAN AIKANA.
HEITÄ TULI JOKA PUOLELTA, JA JOKAISELLA OLI OMA TARINANSA.
Marraskuun 4. päivänä 1942 -
Sid Phillipsin ja 1. merijalkaväen divisioonan -
yrittäessä puolustaa Hendersonin kenttää Guadalcanalilla,
ainutlaatuinen yksikkö aloitti maihinnousun 50 km itään.
2. merijalkaväen hyökkäyspataljoonalla,
joka tunnettiin "Carlsonin Hyökkääjinä",
oli määräys hiipiä viidakkoon vihollislinjan taakse -
ja hätyyttää siellä piileskelevää 3 000 miehen japanilaista osastoa.
MEKSIKOLAISTEN ELOKUVIEN TEATTERI
Heidän mukanaan oli nuori mies nimeltä Bill Lansford -
Boyle Heightsin kaupunginosasta Itä-Los Angelesista.
Hänen poissaoleva isänsä oli poliisi.
Hänen äitinsä Rosalinda Melendez oli tullut Kaliforniaan -
Juarezista, Meksikosta.
Poikana en tuntenut englanninkielistä maailmaa ollenkaan.
Elin pääasiassa latinalaisissa kaupunginosissa.
Puhuin kotona espanjaa ja osasin vain vähän englantia -
siihen asti kun olin 14-vuotias.
"NOUSKAA AMERIKKALAISET"
Olin itse asiassa halunnut liittyä laivastoon,
koska siinä oli sitä mystiikkaa ulkomaille lähdöstä -
ja kaikkea sellaista.
Mutta tosiasia oli,
että minua pidettiin liian laihana ja pienenä laivastoon,
ja he hylkäsivät minut uudelleen ja uudelleen, kunnes minusta tuli -
kuin kärpänen soppalautasen ympärillä,
mutta siellä laivastoasemalla. Ja yhtenä päivänä tulin ulos,
ja siinä oli seisomassa yksi valtava merijalkaväen sotilas -
sinisissään ja piti minulle oikean kannustuspuheen.
Hän sanoi: "Mikset liity merijalkaväkeen? He ovat paras porukka."
Minä ajattelin: "Laivasto ei halua minua, miksen kokeilisi".
USA MERIJALKAVÄKI HENKILÖKORTTI
Tavallaan se oli elämäni paras valinta.
Ensimmäiseksi, kuten monet latinot,
hän ei tuntenut itseään täysin tervetulleeksi merijalkaväkeen.
Se oli vähän niin kuin pikku-Teksas merijalkaväessä,
ja kuten tiedät, teksasilaiset ja meksikolaiset eivät -
olleet parhaimpia kavereita niihin aikoihin.
Sodan edetessä, ja meidän mennessämme eteenpäin,
ne teksasilaiset kaverit alkoivat nähdä,
ettemme olleet, mitä he olivat ajatelleet.
Ja me aloimme nähdä,
etteivät he olleet, mitä me olimme ajatelleet.
Merijalkaväki oli kuin sulatusuuni,
ja olimme kaikki yhtä.
Se oli vähän kuin mini-Yhdysvallat,
missä oli juutalaisia, italialaisia, intialaisia -
ja he kaikki oppivat elämään yhdessä.
Latinoilla on kulttuurinsa aivan kuten japanilaisillakin,
heidän oma bushido-koodinsa, mikä ei ole niin äärimmäinen,
mutta varmasti yhtä luja luonteeltaan.
Ja se merkitsee, että he haluavat todistaa -
pystyvänsä hoitamaan minkä tahansa heille annetun homman.
Ja he haluavat näyttää olevansa yhtä isänmaallisia kuin muutkin,
niin kuin joku sinisilmäinen blondi.
Lansford kuuli pian toisesta hyökkäyspataljoonasta,
eliittikommandoyksiköstä, ja päätti tarjoutua vapaaehtoiseksi.
Sen komentaja, everstiluutnantti Evans F. Carlson,
oli ministerin poika ristiretkeilijän innolla.
Carlsonin motto oli: "Gung ho", eli "tehdä töitä yhdessä."
Upseereita kutsuttiin heidän etunimillään,
ja he elivät samoin kuin miehensä.
Päätökset tehtiin yhdessä, yksimielisesti.
Eversti Carlson oli visionääri,
ja hän ymmärsi sissisodan täydellisesti.
Hän oli opiskellut sitä koko elämänsä, ja hänen...
Arabian Lawrence oli varmaan hänen sankarinsa.
Carlsonin alipäällikkö -
oli Yhdysvaltain presidentin vanhin poika -
James Roosevelt.
Hän taisi olla likinäköinen,
ja hänen piti käyttää erikoiskenkiä,
mutta hän ei koskaan pyytänyt eikä saanut mitään erikoiskohtelua.
Hänellä oli tapana seistä jonossa muiden sotilaiden kanssa.
Kun menimme syömään, hän seisoi jonossa ruokailuvälineidensä kanssa,
ja hän oli kuin kuka tahansa meistä.
Hyökkääjissä palvelemassa oli myös -
maanviljelijän poika Los Angelesin piirikunnasta,
Pete Arias C-komppaniasta,
joka oli liittynyt mukaan päästäkseen pois kotoaan.
Tuntien sisällä Guadalcanalin maihinnoususta -
Hyökkääjät siirtyivät viidakkoon, valmiina metsästämään.
Heidän tavoitteensa oli kauhistuttaa ja hämmentää vihollista,
tehdä yllätyshyökkäyksiä selustasta,
sulautua sitten ympäristöön ja elää maasta käsin.
Japanilaisia ei oltu koskaan voitettu.
He olivat voittaneet venäläiset vuonna 1904,
ja siitä asti heitä pidettiin -
parhaina viidakkojoukkoina ja kevyinä joukkoina.
Heillä oli ylemmyydentunnetta.
He halveksivat amerikkalaisia sotilaita.
Heidän mielestään olimme pehmoja.
He luulivat, ettemme pystyisi uhrauksiin,
niin kuin japanilaiset pystyvät. Bushido-koodi ja kaikki sellainen.
Ja se japanilaisten ylemmyydentunne -
on yksi asioista, joka petti heidät,
koska he eivät voineet kuvitella,
että heidän selustassaan olisi amerikkalaisia.
He eivät voineet uskoa sitä.
Aluksi he luulivat, että olimme vain pieniä partioita,
jotka olivat törmänneet heihin.
He eivät tajunneet, että vastassa oli järjestäytyneet joukot.
Emmekä me voineet käydä lähitaisteluun heidän kanssaan.
Heitä oli liikaa.
Joten iskimme heidän sivustaansa ja selustaansa -
ja hyökkäsimme suunnasta, mistä he eivät odottaneet meitä,
ja tuhosimme heitä pikkuhiljaa.
Se oli niin yksinkertaista.
Se oli kuin eläimen pilkkomista osiin, kunnes se kuoli.
Suurin osa taisteluista oli lyhyitä, väkivaltaisia lähitaisteluita.
Joskus vain pari metriä erotti amerikkalaiset -
vihollisesta.
Hyökkääjät olivat siellä,
me olimme siellä huolehtimassa ihmisistä.
Jos törmäsimme heihin, pidimme heistä huolta,
ja se... Niin se vain oli.
Mutta siellä oli kuitenkin paljon japseja.
Törmäsimme heihin vähän väliä.
Meille kerrottiin,
että japanilaiset eivät nähneet kovin kauas.
Mutta he näkivät tarpeeksi kauas tappaakseen.
Yhtenä päivänä Pete Arias ja hänen ryhmänsä -
määrättiin ylittämään aukea -
hylätyn kylän ulkolaitamilla.
Alikersanttini, joka oli ryhmänjohtajani, sanoi:
"Minusta meidän ei pitäisi ylittää tuota kenttää."
Niin paikalle tulee kapteeni, joka on komppanianpäällikkö,
ja sanoo: "Mikä on viivytyksen syy?"
Ryhmänjohtajani sanoo:
"Kapteeni, minusta meidän ei pitäisi ylittää tuota kenttää."
Ja kapteeni sanoo: "Menkää vain."
Konekivääri alkaa tulittaa meitä suoraan edessämme.
Se tuhosi ryhmäni.
Joukkuejohtajani sanoi: "Vie pois ryhmäsi."
Minä sanoin: "Minulla ei ole ryhmää."
Menetimme paljon ihmisiä siellä.
Sitä seuraavassa taistelussa -
osa Hyökkääjistä saatiin vangeiksi, heitä kidutettiin ja silvottiin.
Kuulimme heidät ja heidän huutonsa,
kun heitä kidutettiin.
Ja seuraavana päivänä taistelun jälkeen -
löysimme kaverimme, Hyökkääjämme,
maahan sidottuina,
kidutettuina, leikeltyinä.
Me olimme saaneet vangeiksi viisi tyyppiä.
Ollessamme kokoontuneena taistelun jälkeen Carlson kysyi:
"Menettikö kukaan hyvää kaveria eilisessä taistelussa?"
Jotkut nostivat kätensä.
Sitten hän sanoi: "Viekää nämä tyypit -
ja tehkää heille mitä pitää."
Niinpä jotkut veivät heidät ja tappoivat.
Veivät heidät vain metsään ja ampuivat.
Meidän piti olla hyviä tyyppejä...
eikä siellä ollut reporttereita.
Siitä kerrottiin vasta kauan sen jälkeen,
ja yhä edelleen jotkut kieltävät sen.
Mutta minä olin siellä ja sanon, että me teimme sen.
Mitä myöhemmin kutsuttaisiin nimellä "Pitkä partio" -
kesti 30 rankkaa päivää.
Carlsonin Hyökkääjät menettivät 34 miestä,
mutta he tappoivat lähes 500 japanilaista.
Muutamaa kuukautta myöhemmin amerikkalaiset sissit taistelivat jälleen,
Salomonsaarilla, tällä kertaa Bougainvillella.
Bougainville oli kamalin paikka, missä olin ikinä ollut.
Jos helvetti on olemassa, sen on pakko olla Bougainvillella.
Saari oli vain täynnä kulkutauteja.
Yhtenä yönä olimme siirtymässä asemiin Piva Trailille -
ja oli aivan pimeää.
Ei voinut kirjaimellisesti nähdä omaa kättä naaman edessä.
Olimme liikkumassa, ja minulla oli konekivääri,
ja latasimme aseen ampumakaverini kanssa.
Emmekä tienneet, missä olimme.
Emme tienneet, missä vihollinen oli,
paitsi että sen piti olla aivan edessämme.
Ja kun olimme valmistelemassa asetta, kuulimme laukauksen,
vain yhden.
Kuulin kaverin äännähtävän...
Niin kuin häntä ottaisi henkeen.
Makasimme paikallemme pitkään.
Sitten aloimme kuulla sen kaverin valituksen.
Valitus kävi äänekkäämmäksi ja sitten houreiseksi,
ja sitten hän alkoi huutaa äitiään.
Luulin niin käyvän vain elokuvissa, muttei se ole niin.
Se oli kaamea yö.
Ja sitten yritimme nukkua emmekä pystyneet,
ja minä aloin miettiä:
"Voi kristus, mikset jo kuole, hemmetti,
meidän pitäisi nukkua."
Sitä alkaa miettiä kaikenlaista hullua -
niissä olosuhteissa.
Ja hän jatkoi valittamista -
ja oli lähes aamu, kun hän kuoli.
Päivänvalossa meitä käskettiin vetäytymään sieltä.
Ja siellä oli yksi kaveri ponchossa,
ja häntä laitettiin yhteen kuopista,
joita selustassa olevat kaverit olivat kaivaneet.
Ja minä kysyin: "Kuka hän on?"
Hän kertoi minulle sen kaverin nimen,
ja hän olikin paras kaverini.
Hän oli ollut muutaman miehen päässä minusta,
ja se oli vahingonlaukaus.
Joku oli vahingossa ampunut laukauksen heittäytyessään maahan,
kiväärinperä osui maahan, ja ase laukesi,
ja se oli ainoa ammuttu laukaus sinä yönä.
Ja se tappoi hänet.
Se tuntui helvetilliseltä.
Se todella tuntui siltä.
Koska kuuntelin häntä ja tunsin syyllisyyttä,
kun sanoin koko ajan: "Mikset kuole jo, hemmetti?"
Ja muut kaverit sanoivat tuntevansa samoin.
Olimme niin väsyneitä ja halusimme nukkua.
Kun toivoo kaverin kuolevan,
ja hän osoittautuukin parhaaksi kaveriksesi,
se on kuin hornan kuilu.
Tekstitys: Virve Nukari